Niin on Jumala maailmaa rakastanut, että Hän antoi ainoan Poikansa, -
ettei yksikään, joka Häneen uskoo, hukkuisi. Joh. 3:16
MUUTOS
Jouduin elämässäni kohtaan, -
jossa en nähnyt siinä mitään mieltä.
Tuohon saakka elin, kuten ihmiset yleensäkin elävät:
Käyvät töissä, käyvät ulkona, tekevät erilaisia asioita.
Kerran aloin ajatella, miksi oikein olen täällä.
Havaitsin, että se miten itse ja monet lähipiirissäni elivät, -
oli vailla päämäärää.
Ihmiset syntyvät, elävät elämäänsä, -
avioituvat, hankkivat lapsia, kuka mitäkin.
Täytyi olla olemassa jokin päämäärä.
Onko elämä "yhtä samaa rinkiä" ilman loogisia seurauksia?
Olin alkanut etsiä elämän tarkoitusta.
Tunsin, että elämässä on jotain enemmän.
Mutta en tiennyt, mistä sen löytäisi.
Kävin noitien ja ennustajien luona.
Sain kokemuksen, että on sellaista, -
jota viisi aistiamme eivät kykene havaitsemaan.
Luin lehtiä, joissa puhuttiin "Kolmannen silmän avaamisesta", -
esoteriasta ja okkultismista, numerologiasta ja horoskoopeista.
Mutta se ei riittänyt minulle.
Olin väsynyt ja solmussa itseni kanssa.
Ajattelin lopettaa elämäni.
Toivoin, että siellä toisella puolen on rauha.
Päätin lopettaa elämäni.
Halusin tappaa itseni.
Illalla, kun kotiväki oli mennyt nukkumaan -
ja asunto oli hiljainen, -
otin lääkkeet ja menin kylpyhuoneeseen.
Aloin toteuttaa suunnitelmaani.
Olin harkinnut kaiken etukäteen.
Kaikki asiapaperini jätin esille, -
ettei kuolemani tuottaisi vaivaa läheisille.
Laitoin äidille keittiön kaappiin, -
passin, paperit, jäähyväis- kirjeen ja lompakkoni.
Kaikki oli valmiiksi ajateltu.
Olin kylpyhuoneessa.
Kun olin ottanut puolet lääkkeistä, -
tuli oksennusrefleksi.
Refleksi oli niin vahva, -
että en pystynyt jatkamaan.
En pystynyt nielemään enempää.
Ymmärsin, ettei se onnistu ja korjasin jäljet pois.
En puhunut kenellekään siitä.
Elämä meni eteenpäin, viikot kuluivat.
Yhtenä iltana istuin taas kotona yksin.
Äkkiä mieleen tuli, että piti avata radio -
ja etsiä taajuutta radiosta.
Oli huono kuuluvuus.
Kuului suhinaa ja kohinaa.
Kuuluvuus ei ollut paras mahdollinen.
Kuulin kolmen tai neljän ihmisen puhuvan.
He puhuivat siitä, mikä minua kiinnosti.
He puhuivat minulle, minun elämäni asioista:
Miksi olen täällä?
Se puhe toimi kuin pelastusrengas.
Sydämessäni tiesin, että nyt puhutaan minulle.
Kuin olisin noussut ylemmäs pelastusrenkaan avulla.
Kuuluvuus oli huono.
Pelkäsin kadottavani kanavan enkä saisi kuulla sitä.
Odotin saavani kuulla, mikä asema oli kyseessä.
Sitten kuulin: Radio 7.
En ollut tiennyt, että oli olemassa kristillinen radiokanava.
Joka päivä tultuani töistä avasin tuon kanavan.
Ohjelmat olivat seuranani.
Sitten kuulin äänen, joka sanoi lauseen:
Nyt on aika lähteä kirkkoon!
Otin puhelinluettelon ja -
soitin Rakveren seurakunnat läpi.
Kokouksen lopussa nuori veli kysyi:
Onko täällä joku, joka haluaa antaa elämänsä Jeesukselle?
Jos haluat, niin tule tänne, hän sanoi.
Lähdin eteen ja puolestani rukoiltiin.
Annoin elämäni Jumalan johdettavaksi.
Tunnustin, että olin elänyt ja ajatellut väärin.
Että olin tehnyt vääriä päätöksiä, valehdellutkin.
En osannut elää oikein aiemmin.
Jumala sai nyt johtaa elämääni. Tunsin riemua ja vapautta.
Kyyneleet valuivat, oli kuin kotiin olisin tullut.
Olen kiitollinen muutoksesta.
Jumala johti minut pois tilanteestani.
Jumala johdatti luokseni ihmisiä, joita rakastan.
Jumala johtaa koko elämämme, jos annamme luvan.
Minulla on aviovaimo, perhe ja työtä.
Seurakunnassa tuemme toisiamme.
Enää ei ole masennusta, ei tarvetta katsoa menneeseen.
Katson aamuisin uusin silmin.
Katson eteenpäin.
Tämä on matka Jumalan kanssa, -
ja siinä on aina toivoa.
Suomennos: Leena Neuvonen