Niin on Jumala maailmaa rakastanut, että Hän antoi ainoan Poikansa,
ettei yksikään, joka Häneen uskoo, hukkuisi. Joh. 3:16.
MUUTOS
Näin Raamatun ensi kertaa ollessani 17-vuotias.
Ennen sitä en ollut koskaan kuullut, -
en ystäväpiirissä, en äidiltäni enkä missään -
evankeliumia Jeesuksesta Kristuksesta.
Käsitykseni oli, että uskosta seuraava askel on hulluus:
"Kuka järkevä ihminen uskoisi Jumalaan?"
Varttuessani neuvostoajan hengessä -
uskoin ihmisen polveutuvan apinasta -
ja että jostain ilmaantuivat valkuaismolekyylit veteen, -
ja niin kehittyi elämää.
Mistä ne valkuaismolekyylit tulivat, en tullut ajatelleeksi.
Luulin, että usko on syrjäytyneille ja heikoille, -
enkä halunnut olla sellainen.
Olin kuullut, että Raamatussa kerrotaan -
maailmanlopun tulevan vuonna 2000.
Yritin tutkia asiaa Raamatusta, mutta kirja tuntui niin isolta.
Tutkin sitä vähän alusta ja lopusta, kunnes heitin sen sivuun ajatellen:
"Raamattu lienee ihmisten sepittämä."
Ajattelin, että uskovat ovat vain vanhoja tätejä, -
jotka istuvat kylmässä kirkossa huivit päässä ja kuvittelevat, -
että jos ihmisellä menee hyvin, se on Jumalan ansiota -
ja kun on epäonnea, se on jonkinlainen kirous.
Luulin, että uskonto on ihmisen keksimää -
eikä kaltaiseni nuori mies tarvitse Jumalaa.
Lakkasin ajattelemasta uskonasioita.
Vartuin pienessä syrjäkylässä, -
jossa juhlimiseeni kuuluivat alkoholi ja tupakka.
Tuntui, että se on parasta, mitä elämässä voi tehdä.
Eräs asia oli kovin tärkeä pienestä pitäen: minä halusin olla mies.
Mitä tahansa maksoikin, että sai näyttää oikealta mieheltä, -
niin juuri sitä yritin tehdä.
Esimerkiksi eräänä päivänä lähdimme -
kylän poikien kanssa sillan alle vanhaan kalastuspaikkaamme.
Mutta nyt pojilla olikin taskussa tupakkaa.
Yksi pojista veti pari henkosta ja kysyi:
"Janno, etkö sinä poltakaan tupakkaa?"
"Mikäs mies sinä olet?"
Sen jälkeen kiirehdin kotiin, josta löysin yhden tupakan.
Ikkunan ääressä tupakoidessani tunsin olevani tosimies.
Minulla ei ollut grammaakaan uskoa Jumalaan.
Sitten keskikoulussa eräs luokka- toverini, musikaalinen poika, -
pyysi mukaan perustamaan bändiä.
Minulla ei ollut juurikaan sävelkorvaa -
enkä ollut erityisen lahjakas sillä saralla.
Mutta sillä saisi huomiota osakseen, -
kun soittaisi yhtyeessä ja toteuttaisi toivekappaleita.
Se oli jännittävää. Aloin harjoitella kitaransoittoa.
Parin esiintymisen jälkeen olimmekin jo oikea yhtye.
Sitten tämä luokkatoverini, joka oli myös bändin johtaja, -
lähti Saarenmaalle.
Siellä hän kohtasi uskovia ihmisiä, -
tosin sain tietää siitä vasta myöhemmin.
Palattuaan kotiin hän puhui - tai oikeammin ei puhunut mitään, -
vaan vaikutti jotenkin erilaiselta.
Olimme usein juhlineet yhdessä -
ja juoneet itsemme humalaan viikonloppuisin.
Ystäväni oli äkkiä kovin erilainen.
Muutos ihmetytti minua ja halusin tietää, mitä oli tapahtunut.
Kun kysyin häneltä, onko hän uskovainen, hän myönsi.
Mietin vain, miten voisin auttaa poikaparkaa.
Itsehän en uskonut Jumalaan.
Kutsuin hänet luokseni kotiin ja pommitin häntä kysymyksillä.
Halusin todistaa hänelle, ettei Jumalaa ole olemassa.
Hän osasi vastata kaikenlaisiin kysymyksiini niin vakuuttavasti, -
että sen täytyi tulla Jumalan armosta ja viisaudesta, -
vaikka en sitä silloin ymmärtänytkään.
Aloin hiljalleen sallimaan itselleni ajatusta, -
että ehkä Jumala todella onkin olemassa.
Ehkä Jumala ei olekaan pelkkä myytti tai taruolento.
Ehkä Hän ei olekaan sellainen raihnainen vanhus, -
joka istuu pilven päällä murehtien maan asioita.
Ehkä Hän todellakin on taivaan ja maan Luoja, -
ja Hänen Poikansa kuoli syntiemme tähden -
ja Häneen uskova voi uudestisyntyä ja tulla Jumalan lapseksi.
Annoin tämän ajatuksen kypsyä mielessäni, -
ja yhtäkkiä usko Jumalaan läpäisi tiensä sydämeeni.
Seuraavana päivänä ystäväni kutsui minut kirkkoon.
Tietysti se oli minulle kiinnostava kokemus.
Istuin viimeiselle penkkiriville, -
minne usein ensikertalaiset istuvat -
ja tarkkailin tapahtumia.
Jotakin tapahtui sydämessäni, ja muutos alkoi.
Illalla pastori kutsui meidät kotiinsa.
Keskustelimme, ja lopulta pastori kysyi, -
olinko jo tullut Jumalan lapseksi.
Tunsin rauhattomuutta, koska en tiennyt mitä minulta vaadittaisiin.
Sanoin pastorille, etten ollut varma, haluanko uskovaksi.
Pastori sanoi: "Janno, se ei ole vaikeata."
"Pyydät vain, että Jeesus Kristus tulisi sydämeesi, -
antaisi anteeksi syntisi -
ja että Hän tulisi sinulle Herraksi ja Vapahtajaksi."
Vastasin, että sen minä kyllä kykenen tekemään.
Pastorin vaimo laittoi videon pyörimään.
Ensi kerran näin kristillisen elokuvan.
Katsoessani elokuvaa, jonka pääosassa oli kiusattu ihminen, -
tunsin myötätuntoa miestä kohtaan.
Ennen en tuntenut empatiaa, en elämässä enkä elokuvissa.
Nyt tunsin myötätuntoa lyödyn ja epäonnisen vuoksi -
ja mietin: "Janno, näin et yleensä ajattele."
Ymmärsin, että Jumala oli aloittanut työnsä sydämessäni.
Elämäni oli alkanut muuttua.
Siitä päivästä lähtien -
Jeesus Kristus on muuttanut elämääni -
niin monin tavoin, joita ei tässä ehdi tarkasti kertoa.
Hän on kutsunut palvelutyöhönsä.
Hän on vapauttanut alkoholista ja nikotiinista.
Hän on vapauttanut vanhasta elämästäni -
ja tuonut uuden ymmärryksen elämästä.
Hän on antanut sen tehtävän, jonka on minulle tarkoittanut.
Päivästä toiseen näen ihmeitä, -
joita Jumala tekee minun ja toisten ihmisten elämässä.
Parasta elämässä on tuntea rakastava ja ihmeellinen Jumala.
Suomennos: Maria Peura