Niin on Jumala maailmaa rakastanut, että Hän antoi ainoan Poikansa,
ettei yksikään, joka Häneen uskoo, hukkuisi. Joh. 3:16.
MUUTOS
Kasvoin tavallisessa kodissa.
Perheessämme ei ollut uskovia.
Kotona oli päiviä ja öitä, -
jolloin vanhempani joivat paljon.
Joskus jouduin kutsumaan yöllä ambulanssin äidilleni, -
kun hän oli riidellyt isän kanssa.
Poliisikin kävi meillä välillä.
Sitten tulin murrosikään, jolloin on muutenkin vaikeata.
Yhtenä päivänä siivosin kotona.
Isä tuli kertomaan, että äiti oli joutunut sairaalaan.
Minulle kerrottiin, että äidin päälle oli kaatunut puu.
Tiesin, etten näkisi äitiä enää.
Kaikki lohduttivat, että äiti kyllä selviäisi.
Mutta niin ei käynyt, vaan hän kuoli.
Isä alkoi sitten juoda enemmän.
Perhe pysyi kuitenkin yhdessä, koska isä rakasti meitä.
Kasvoin aikuiseksi ja halusin oman perheen.
Sainkin perheen ja onnellisena -
aloin odottaa ensimmäistä lastani.
Olin hyvin nuori, eikä minulla ollut kokemusta raskaudesta.
Huomasin, ettei lapsi liikkunut.
Lapsi syntyi kuolleena, se oli hyvin tuskallista.
En tiennyt, keneltä olisin pyytänyt apua.
Olin yksin enkä osannut kääntyä edes Jumalan puoleen.
Yritin koota itseäni.
Muutin pois kotoa.
Jatkoin elämää eteenpäin.
Puolentoista vuoden päästä syntyi poika ja olin onnellinen.
Minulle ei koskaan ollut kerrottu Jumalasta, mutta kaipasin Häntä.
Tiesin, että Jumala on olemassa.
Mutta kukaan ei ollut kertonut, -
että Hän voisi antaa syntini anteeksi ja auttaa minua.
Monesti kyllä rukoilin apua Jumalalta.
Jumalaa itseään en tiennyt etsiä.
Asuimme muutaman vuoden maalla.
Siellä ei ollut tarpeeksi töitä ja oli palattava kaupunkiin.
Kaupungissa etsin töitä, joissa olisi ansainnut rahaa helposti.
Töitä oli paljon tarjolla.
Minua kiinnosti baariemännän työ.
Niin päivät kuin yötkin olin enimmäkseen baarissa.
Kävimme jokaisena viikonloppuna, -
erityisesti perjantaisin, tyttökaverien kanssa juhlimassa.
Joskus jatkoimme lauantainakin.
Siitä tuli minun elämäntyylini ja pidin siitä.
Suunnittelimme, missä käytäisiin ja mitä siellä tehtäisiin.
Jonkin aikaa se oli hauskaa, mutta sitten alkoi tuntua tyhjältä.
Etsin jotakin ja olin yksin.
Ne, joiden kanssa juhlin, eivät olleet todellisia ystäviä.
He eivät välittäneet siitä, miten voin tai mitä minulle kuului.
Lapsen jouduin välillä viemään maalle mummolaan.
Hän viihtyi siellä, hän sai käydä lastentarhassa, -
mutta minä olin yksin.
Kävin baareissa lievittääkseni yksinäisyyttä.
Noihin aikoihin oli sisareni tullut uskoon, ja se oli hyvä asia.
Hän kävi usein luonani baarissa ja pyysi: "Tulisit kirkkoon Jaana."
"Siellä kaikki odottavat sinua, ja siellä on hyvä olla."
Ihmettelin, miksi pitäisi tulla, ja siirsin menemistä aina eteenpäin.
Lykkäsin asiaa kunnes -
elämäntyylini alkoi tuntua kestämättömältä.
Viikonloppuisin juhlittiin, oli työ, ja kuitenkin olin yksin.
Päätin lopulta lähteä seurakuntaan.
Se oli elämäni paras päätös.
Oli jouluaatto ja satoi lunta.
Oli hienoa mennä kirkkoon.
Kuuntelin pastoria hajamielisesti.
Sen kuitenkin tiesin, että Jeesus-lapsi oli syntynyt jouluna.
Onneksi tilaisuus ei ollut pitkä, olisin muuten ehkä juossut karkuun.
Olin jännittyneen odottavalla mielellä.
Tilaisuuden loputtua menin pastorin luo.
Hän arvasi, että olin tullut antaakseni elämäni Jeesukselle.
Hän vei minut pieneen rippiä varten tarkoitettuun huoneeseen.
Polvistuimme lattialle käsi kädessä ja rukoilimme.
Pyysin syntejäni anteeksi Jumalalta.
Se tuntui hyvältä.
Se, että annoin elämäni Jeesukselle, -
oli parasta, mitä minulle oli koskaan tapahtunut.
Kun läksin kotiin lumisateessa, oloni oli keveä ja vapaa.
Nyt en enää tee töitä baareissa.
Käyn seurakunnassa ja rakastan ylistyslaulua.
Olen ollut siinä vuosia mukana.
Minulle laulu on paras tapa ylistää Jumalaa.
Ilmaisen rakkauttani Jumalaan ylistyslaulujen kautta.
Olen löytänyt paikkani seurakunnassa.
Minulla on ympärilläni rakkaita ihmisiä, ja rukoilen joka päivä -
joidenkin ihmisten puolesta, että he löytäisivät Jumalan.
Mitä vielä voisin sanoa?
Jumala on hyvä!
Hän on muuttanut elämäni, -
tuonut minut koettelemusten ja kärsimysten kautta iloon.
Suomennos: Marita Jaakkola