Niin on Jumala maailmaa rakastanut, että Hän antoi ainoan Poikansa,
ettei yksikään, joka Häneen uskoo, hukkuisi. Joh. 3:16.
MUUTOS
Minun taustallani on risti, niin voisi kuvaannollisesti sanoa.
Risti on kirkossa, jossa nyt olen töissä.
Se ei ole sattumaa.
Tästä paikasta vajaan kilometrin päässä on toinen talo.
Sekin on korkea rakennus.
Se on hotelli Olümpia, eräs aiemmista työpaikoistani -
josta elämäni "laskeutui" kirkkoon.
Jo nuorena halusin niin sanotusti hyvää elämää.
Halusin omistaa kaikkea kaunista.
Voin sanoa myös onnistuneeni siinä.
Nuorena en päätynyt työleirille tai vankilaan, kuten monikin silloin.
Pääsin ravintolan baarimikoksi -
tehtyäni sitä ennen töitä toisissa ravintoloissa.
Neuvostoajalla siinä työssä ansaitsi hyvin.
Rahalla sai hankittua kaikkea, mitä osasi toivoa.
Lisäksi alkoholi ja muu siihen liittyvä oli jokapäiväistä.
Sitä kesti yli 10 vuotta.
Viimeiset vuodet olin Olümpiassa baarimikkona.
Silloin jouduin sisäiseen kriisiin.
Toinen puoli minusta halusi jatkaa sitä työtä -
ja hankkia sitä hyvää, mitä rahalla voi saada.
Toinen puoli taas kuuli hälytyskellojen soivan.
Sisälläni kuulin varoituksen, että sellainen elämä oli tuhoisaa.
Tuohon aikaan ajoin jo usein autoakin päihtyneenä.
Kaikenlaista muutakin tein, -
mikä olisi pian voinut johtaa katastrofiin.
Samaan aikaan alkoholin väärinkäyttöni vain paheni.
Miksi elämäni oli sellaista?
Koska etsin rauhaa sisimpääni.
Etsin vastauksia kysymyksiini, etsin jotain parempaa kuin raha.
Rahaa minulla oli niin paljon, -
että voin ostaa kaiken, mitä neuvostoajalla voi kuvitella.
Mahdollisuuksia oli siis paljon.
Mutta ajan mittaan sisäinen tyhjyys ja rauhattomuus kasvoivat.
Mikään ei tuonut pysyvää rauhaa sisimpään.
Etsin koko ajan jotakin, -
uusia tuttavuuksia ja seikkailuja.
Mutta kyllästyin niihinkin.
Lopulta ei enää auttanut alkoholi eivätkä ne satunnaiset tuttavuudet.
Olivatpa seuralaiseni kuinka kauniita tai nuoria tahansa, -
se kaikki oli vain tyhjää ja hetkellistä.
Henkeni jäi aina kaipaamaan jotakin muuta.
Siinä tilanteessa tietysti -
haetaan yleensä apua lääkäriltä, psykologilta taikka psykiatrilta.
Käännyin tuttavieni puoleen, jotka mielellään halusivat auttaa.
Halusin parantua, mutta silti jatkaa entiseen tapaan.
Ilman niitä "sivuvaikutuksia", joita se elämä oli tuonut mukanaan.
Tuttavani yrittivät todella auttaa parhaansa mukaan.
Se vaihe kesti yli vuoden.
Oloni ei kuitenkaan parantunut.
Elämä tuntui niin tyhjältä, että tuli itsemurha-ajatuksia.
Sellainen elämä tuntui turhalta.
Ei auttanut raha, kuuluisat tuttavat eikä tekemäni työ.
Mitkään ulkoiset puitteet eivät tuoneet todellista onnea.
Myös avioliittoni rikkoutui.
Ja sitten alkoi mennä vieläkin kurjemmin.
Äitini oli uskova, samoin äidinäitini.
Ne asiat eivät siis olleet vieraita.
Minutkin oli viety lapsena kirkkoon.
Mutta minua kiinnosti vain se "hyvä elämä".
Olin saanutkin sen, mitä olin tavoitellut.
Sen lopputuloksena oli silti vain katinkultaa kädessä.
Erityisesti äiti sanoi minun tilanteeni nähdessään, -
että vain Jumala voisi auttaa.
En ollut koskaan luopunut Jumalasta.
Olin vain pettynyt Häneen joissain asioissa.
Mutta se oli oma väärä tulkintani, mihin syynä oli -
heikkous, tietämättömyys tai suoranainen tyhmyys.
Soitin silloin tällöin entiselle vaimolleni ja pyysin kirkkoon.
Hän tulikin sitten yhteen pieneen kirkkoon Nõmmen kaupunginosassa.
Siellä Jumala sai puhutella meitä.
Erityisen voimakkaasti Hän kosketti rakasta vaimoani.
Polvistuimme yhdessä rukoilemaan.
Jumalalle kiitos, se oli meille uusi alku.
Jumalan avulla teemme nyt yhdessä työtä kirkossa.
Sen kirkossa tapaamisen jälkeen menimme myös uudestaan vihille.
Monet sanoivat siihen aikaan, että se mies on tullut hulluksi.
Luopua nyt sellaisesta työstä ja kaikesta muusta!
Ajattelen kuluneita vuosia ja niiden ihmisten elämänkohtaloita.
Moni heistä on jo kuollut -
itsemurhan kautta, kolarissa tai juomalla itsensä hengiltä.
Olinko siis hullu, kun käännyin siltä tieltä?
Suomennos: Marita Jaakkola