Mitään järisyttävää ei menneessä elämässäni ole ollut.
Olen lähtöisin täysin tavallisesta perheestä.
Jokapäiväiset ilonaiheet olivat kuten keskivertoihmisillä yleensä.
Jumala kutsui puoleensa jo aiemminkin, mutta -
aina ne viimeiset pari askelta jäi ottamatta.
Yksi Hänen vahvimmista kutsuistaan tuli pienen tyttäremme kautta.
MENNEISYYDESTÄ UUTEEN ELÄMÄÄN
Argon ja Leenan tarina
Kaikki alkoi noin 3 vuotta sitten tyttären ollessa 1,5-vuotias.
Hän oli kuten muutkin pikkulapset, -
eikä poikennut heistä mitenkään.
Hoidimme ja kasvatimme häntä samoin kuten muitakin lapsiamme.
Sitten tuli aika laittaa hänet lastentarhaan, -
joka tietysti lisäsi siihen asti kotona kasvaneen lapsen riskiä -
sairastua johonkin.
Ensimmäinen vuosi on aina vaikea.
Niinhän se oli. Aluksi emme pitäneet sitä niin merkillisenä.
Mutta eräänä iltana lapsemme oli taas sairaana.
Istuimme TV:n edessä pohtimassa, mitä lapsemme kanssa pitäisi tehdä.
Veisimmekö hänet ihan varmuuden vuoksi sairaalaan tarkastettavaksi?
Illalla klo 21 lähdimme sairaalaan.
Siellä otettiin kokeita, joiden vastauksia istuimme odottelemassa.
Jostakin syystä paikalle pyydettiin erikoislääkäreitäkin kodeistaan, -
joten selvästi jostakin vakavammasta näytti olevan kyse.
Kun kokeet oli tehty, meitä pyydettiin pysymään hereillä, -
sillä noin tunnin kuluttua tulisi ambulanssi Tallinnasta.
Pärnun omissa ambulansseissa ei ollut tarvittavia laitteita.
En tiedä tarkalleen mistä laitteista oli kyse, -
mutta ambulanssin laitteet mittaisivat koko matkan ajan tytön eri arvoja.
Se oli sillä hetkellä elintärkeätä!
Ambulanssi saapui ja tunnin kuluttua olimme jo Tallinnassa.
Tilanne näytti vakavalta, vaikka kukaan ei kertonutkaan siitä vielä.
Päästyämme sairaalaan meidät ohjattiin huoneeseen, -
jossa useampi lääkäri kävi yön aikana tyttöä tutkimassa.
Seuraavana päivänä lounaan jälkeen paikalle tuli lääkäri sanoen: -
"Turha peitellä asiaa, lapsellanne on leukemia eli verisyöpä, -
joka vaatii lääkitystä ja heti alkavaa pikaista hoitoa."
Asuimme 1,5 vuotta Tallinnassa, jossa tyttöä hoidettiin solunsalpaajilla.
Mieheni asui Pärnussa kahden toisen lapsemme kanssa.
Sillä lailla kului 1,5 vuotta.
Kaikkein raskaimmat hoidot saatiin sinä aikana tehtyä, -
joten pystyimme jälleen viettämään enemmän aikaa kotona.
Olimme kotilääkinnässä, mutta -
kävimme edelleen myös Tallinnassa erilaisissa hoidoissa.
Muistellaan vielä sitä iltaa, jolloin päätimme lähteä sairaalaan.
Jälkikäteen ajatellen - kyse oli vahvasta Jumalan johdatuksesta.
Jostakin kumman syystä -
päätimme toimia täysin tavallisesta poiketen.
Leena mietti, pitäisikö meidän käydä Kaisun kanssa sairaalassa.
Hän kysyi, mitä minä olin mieltä.
Vastaavissa tilanteissa aiemmin, olin aina yrittänyt rauhoitella -
sanomalla, että "ainahan lapset sairastelevat, nuha, talvi."
Mutta jostakin selittämättömästä syystä, -
suustani tuli ulos täysin toiset sanat! Sanoin: "Kyllä, lähdetään."
Tosiasiassa lähdimme sairaalaan aivan viime hetkellä!
Tallinnassa saimme kuulla, että 2-3 päivän viivyttely olisi -
todennäköisesti aiheuttanut sen, ettei lapsi olisi enää herännyt.
Olisiko lääkärissä käynti voinut enää tämän täpärämmäksi mennä!
Se oli merkki Jumalan työstä ja johdatuksesta elämässämme.
Mutta Kaisun sairastuminenkaan -
ei auttanut sen viimeisen askelen ottamisessa.
Sain nostettua silmät vain hetkeksi taivasta kohti, apua etsien ja -
ajatellen: "Jos olet olemassa, kuinka annat tällaisen tapahtua, -
ja vieläpä pienille ja kilteille lapsille?"
Olin siihen aikaan tyypillinen virolaismies.
Perjantaisin join olutta ja kuljin ympäriinsä tupakka suussa.
Elin kaikin puolin tavallista elämää - kuten "miehekäs" mies.
Tieto Kaisun sairaudesta oli sielulle kova isku.
Se hajotti minut täysin.
Olin kova tupakoimaan jo ennenkin, mutta -
tuossa tilanteessa hain siitä lohtua ja helpotusta stressiin.
Vaimon ollessa Kaisun kanssa Tallinnan sairaalassa, -
minä elin tietämättömyydessä ja ketjupoltellin parvekkeella.
Asumme talon 3. kerroksessa.
Näin sieltä, kuinka yksi naapurimme oli juuri astumassa autoonsa.
Tämä naapuri on hyvä perhetuttava, ja vieläpä kristitty.
Sain yhtäkkisen ajatuksen juosta portaat alas hänen luokseen, -
sillä tunsin hänet ja tiesin hänen olevan yhteydessä Jumalaan.
Päätin pyytää häntä kertomaan Jumalalle tilanteestamme, -
jotta Jumala voisi meitä auttaa.
Kuullessani tytön diagnoosin, minunkin ensimmäinen ajatukseni -
oli kirjoittaa eräälle kristitylle ystävättärelleni.
Niinä hetkinä en pystynyt pitämään yhteyttä kehenkään toiseen, -
sillä olin sisäisesti täysin lyöty!
Ja se tunne jatkui viikkojen ajan.
Lapsen sairastamisen seuraaminen ihan vieressä ja päivästä päivään.
Aamuisin herätessäni lapsi saattoi olla verestävä kuin "vampyyri".
En osaa kuvaillakaan... Välillä hän muistutti veristä hirviötä.
Silloin vaan itkin ja itkin.
Se oli niin raskasta aikaa.
Sitten päätin lähettää ystävättärelleni kirjeen, -
pyytäen häntä rukoilemaan puolestamme.
Myöhemmin sain tietää, että -
tyttäreni puolesta oli rukoiltu monta kertaa 2 seurakunnassa, -
niin Helluntaiseurakunnassa kuin Vapaaseurakunnassakin.
Se oli todellista Jumalan työtä!
Seurakuntalaisten rukouksiin vastattiin - ja nyt lapsi on terve.
Tosi merkillistä on, että vaikka lapsi oli tuossa tilanteessa, -
ja vaikka tunsin Jumalan voimakkaan kutsun siellä parvekkeella, -
niin näistäkään huolimatta en ottanut sitä ratkaisevaa askelta.
Nostin kyllä katseen ylös, mutta muuten delegoin asian naapurille!
Tein näin sen sijaan, -
että olisin itse puhunut Jumalalle ja pyytänyt Hänen apuaan.
Ilmeisesti Jumala tiesi meidän tarvitsevan vielä yhden sysäyksen.
Joten elämämme vääntyi ja mutkistui vielä tästäkin edelleen.
Eli toisin sanoen, noina aikoina -
aloimme etääntyä toisistamme.
Kasvoimme niin erillemme, että ajauduin uuteen suhteeseen.
Löysin uuden miehen, jonka kanssa olisin voinut jatkaa elämääni.
Argo ei tietenkään halunnut sitä hyväksyä - itsepäinen kun on.
Hän yritti pelastaa suhteemme niin hyvällä kuin pahallakin.
Tilanne riistäytyi niin huonoksi, -
että lakimies ehdotti jopa lähestymiskiellon hankkimista.
Olimme pistäneet avioeron vireille, ja tilanne pahentui entisestään.
Lapsen vakava sairastuminen lähensi meitä alkuvaiheessa toisiimme.
Olimme perheenä vahvempia kuin koskaan yhteisen historian aikana.
Mutta kun lapsen vointi tasaantui ja kääntyi parempaan suuntaan, -
stressimme helpottui ja meistä tuli jotenkin välinpitämättömiä.
Vajosimme takaisin entiseen elämään ja sen vanhoihin rutiineihin.
Mutta se elämä ei täyttänyt tarkoitustaan.
Asuimme kyllä yhdessä, emmekä edes riidelleet.
Ulkoisesti arvioiden olimme varmaan kuin mikä tahansa perhe.
Mutta emme jakaneet iloja emmekä suruja keskenämme.
Siitä se toisistamme eroonkasvaminen varmaan alkoikin.
Se johti siihen, että Leena löysi elämäänsä toisen ihmisen.
Minulle se ei sopinut, sillä olen aina -
rakastanut ja hoitanut perhettäni parhaan ymmärrykseni mukaan.
Mutta asia ei mennyt niin, sillä ymmärrykseni ei ollutkaan riittävä.
Leenan kerrottua elämässään olevasta uudesta ihmisestä, -
koko oma elämäni romahti!
Mutta ilman taistelua en kyllä ajatellut perheestäni luopua.
Yritin suostutella ja uhkailla, hyvällä ja pahalla.
Lopputulos oli täysi nolla - eli mitään positiivista ei seurannut -
ja tilanne meni vain huonommaksi.
Toisistamme etääntyminen muuttui entistäkin jyrkemmäksi.
Sitten Jumala puuttui uudestaan ja voimallisesti asioiden kulkuun.
Edellisellä kerralla emme tunteneet Jumalan läheisyyttä, -
sillä näimme siinä vain yhden tutun ja hyväntahtoisen naapurin.
Hän tuki meitä siinä hetkessä niin paljon kuin pystyi, -
ja yritti samalla vaikuttaa meihin niin, että luopuisimme eroaikeista.
Hän välitti minulle tiedon sanat, eli -
hän kertoi näkevänsä kuvan, jossa otan Jumalan vastaan elämääni.
Sen seurauksena avioliitto Leenan kanssa pelastuu, -
eikä avioero toteudukaan.
Ja pian sen jälkeen, kun olen ottanut Jumalan elämääni, -
saman ratkaisun tekee myös Leena.
En kiinnittänyt hänen sanoihinsa juurikaan huomiota, -
koska sillä hetkellä ne kuulostivat lähinnä turhalta höpinältä.
Eroprosessimme oli silloin jo siinä vaiheessa, -
että virallinen avioero astuisi voimaan alle 2 viikossa.
Asuin tuohon aikaan tilapäisesti isoäitini luona.
Samanaikaisesti etsin uutta kotia, -
koska perhe kohta hajoaisi.
Olin siis isoäidin luona ja -
mietin näitä asioita nukkumaan mennessäni.
Ajattelin "Jumala, jos olet oikeasti olemassa, -
niin tämä on se hetki, jolloin Sinä saat toimia."
En tiennyt, miten Jumalan puoleen käännytään. En osannut sitä.
Tiesin kristittyjen puhuvan Jumalalle ja rukoilevan Jumalaa, -
mutta kuinka se oikein tehdään? Mitä pitää tehdä ja miten olla?
Selvitin asiaa kysymällä eräältä Leenan lapsuudenystävältä.
Otin häneen netin kautta yhteyttä ja selitin, missä tilanteessa olen.
Kerroin halustani vastaanottaa Jumala, enkä tiennyt kuinka edetä.
Hän neuvoi aloittamaan ihan vain omaa sydäntä kuunnellen, -
kuten hän itsekin oli tehnyt.
Jos olet epävarma Jumalan olemassaolosta, -
käänny Jumalan puoleen ja kysy asiaa Häneltä.
Puhu tilanteestasi ja kerro tarvitsevasi siihen Hänen apuaan.
Niin sitten illansuussa teinkin. Nostin silmät taivasta kohti -
ja kysyin: "Oletko Sinä oikeasti olemassa vaiko et?"
Sitten vein perheen pienimmän Pärnun sairaalan kontrolliin.
Siellä sairaalassa ollessani puhelin soi - ja se oli vaimoni.
Otin puhelun vastaan - ja mitä sitten kuulinkaan, oli yllättävää!
Vaimo kysyi voisinko heti mennä "Perheasiainvirastoon" -
katkaisemaan avioerohakemuksemme käsittelyn!
Menin hämmästyksestä täydelliseen shokkiin!
Nostin silmäni kohti taivasta ja kysyin: "Voiko tämä olla totta?"
Samalla muistin sen sanoman, jonka naapurimme välitti minulle.
Saatuani sanoman, leimasin hänet sisimmässäni todella typeräksi.
Sinä päivänä tapahtui seuraavaa.
Olin siihen asti ollut miehelleni erittäin vihainen, -
sillä olimme olleet tosi ilkeitä toisillemme - sanoin ja teoin.
Mutta sinä päivänä herätessäni, tunsin oloni erilaiseksi.
Miestäni kohtaan tuntemani viha ja kiukku oli kadonnut jonnekin.
Elämä tuntui yhtäkkiä hyvältä, joten miksi ihmeessä särkisin sen?
Miksi eroaisin miehestäni ja erottaisin lapset hyvästä isästä?
Todellisuudessahan minä rakastin tätä miestä, -
joten miksi ihmeessä tekisin jotakin näin tyhmää!
Yhtäkkiä näin elämäni täysin uudessa valossa ja -
käsitin, etten saisi tehdä näin.
Meidän ei tulekaan erota! Sehän olisi täysin väärin.
Soitin miehelleni, jotta hän hakisi eropaperit pois käsittelystä.
Jos eron toinen osapuoli ottaa oman hakemuksensa pois, -
koko eroprosessi katkeaa siihen.
Tunsin samana päivänä myös Jumalan läsnäolon.
Ja uskoakseni juuri Jumalan läsnäolo sai minut tuntemaan, -
että olen tekemässä vääriä päätöksiä, käyttäydyn väärin, -
ja että jonkin pitää nyt muuttua - hyvin nopeasti!
Tämä olisi viimeinen mahdollisuus palauttaa onnellisuus elämääni.
Niin minä soitin sen puhelun, ja heti sen jälkeen tuli mahtava olo!
Tunsin kaiken olevan taas hyvin!
Elämä on helppoa ja yksinkertaista, kunhan sitä ei itse vaikeuta.
Päätöksiä tehdessä tulee ennen kaikkea kuunnella omaa sydäntään.
Sinä päivänä tunsin Jumalan johdattavan minua siinä, -
kuinka saisin oman elämäni pelastettua.
Avioero olisi ollut tosi raskas!
Lapset voivat huonosti ja -
minä itse olin täysin masentunut. Kaikki oli niin, niin pielessä.
Tunsin Jumalan kehottavan minua ottamaan elämääni uuden suunnan.
Soitettuani miehelleni, kaikki muuttui niin hyväksi jälleen!
Sinä päivänä löysin Jumalan ja aloin uskoa Häneen.
Tähän asti olen niin tehnyt, ja -
tiedän jatkossakin pysyväni oikealla polulla -
ja kuuliaisena Jumalalle.
Mitä kuuluu tänään? - No tänään käymme yhdessä kohti Jumalaa.
Enää ei voisi edes kuvitella toisenlaista elämää kuin tämä.
Jumala yhdisti meidät jälleen, ja yhdessä aiomme pysyäkin!
Kääntymisemme muutti elämämme täysin.
Lasten kasvotkin ovat nykyään entistä iloisemmat.
Olemme löytäneet enemmän aikaa niin toisillemme kuin lapsillekin, ja -
lapset luottavat meihin enemmän. - Kodin ilmapiirikin on toinen.
Käsityksemme perheestä on noussut täysin uuteen arvoon.
Olen ymmärtänyt erään asian, jota en aiemmin olisi voinut uskoa.
Eli kun sinulla on syvä murhe tai jokin suurikin ongelma, -
jonka luovutat Jumalalle, ja kun teet sen vakavin mielin, -
niin sydämeltäsi tippuu kuorma ja voit tuntea suurta helpotusta!
Tiedät Jumalan itsensä huolehtivan sinun huolestasi ja murheestasi.
Hän itse käynnistää prosessin sinun parhaaksesi.
Hän ei yleensä tee sitä heti pyydettyäsi ja silmänräpäyksessä.
Hän tekee sen omalla tavallaan, joten tulee olla kärsivällinen.
Tämänkin asian olen oppinut.
Kaikki ei tapahdu heti ja juuri tällä siunaamalla, -
vaan se tapahtuu vain Jumalan määräämällä, oikealla hetkellä.
Hän saattaa auttaa sinua toisten ihmistenkin tai lastesi kautta.
Mutta Hän auttaa sinua aina.
Kun luovutat murheesi Hänelle, olosi kevenee ja helpottuu heti.
Sinun ei tarvitse murehtia enää mistään.
Hän pitää sinusta huolen, jotta elämässäsi olisi kaikki hyvin.
Jumala suo tämän kaiken sinulle, kun rukoillen pyydät sitä Häneltä.
Usein me ihmiset haluamme rukouksiimme pikaiset vastaukset.
Kyllä. Mutta yleensä niin ei tapahdu - se täytyy vain oppia.
Jumala vastaa omalla tavallaan ja oman aikataulunsa mukaan.
Joskus mietin, mitä tapahtuisi jos Jumala antaisi vastauksensa heti.
Voihan olla, että et osaisi juuri sillä hetkellä vastausta hyödyntää.
Miksi Hän ei vastaa heti eikä ratkaise niitä ongelmiakaan heti?
Ehkä Hän haluaa ensin varmistaa sinun olevan siihen valmis, -
jotta arvostat Hänen apuaan, etkä pidä sitä itsestäänselvyytenä.
Silloinhan voisit vain ottaa avun vastaan ja saman tien unohtaa sen.
Hän haluaa sinun vaalivan kaikkea hyvää, jonka Hän sinulle antaa.
Suomennos: Irene Tarkka