Olemme Nõmmen kaupunginosassa Glehnin puistossa.
Taustalla on Glehnin linna. Näissä maisemissa vietin lapsuuteni.
Täällä sain juoksennella, hiihtää, pyöräillä ja tehdä mitä keksinkin.
Pidän tätä omana elämänympäristönäni.
Tämä on sydäntäni lähellä.
Seisomme juuri Mustamäen laella, -
missä olen usein kuljeskellut ja -
avautunut puhumaan Jumalalle.
MENNEISYYDESTÄ UUTEEN ELÄMÄÄN
Vartuin aikana, jolloin Viro oli osa Neuvostoliittoa.
Tuolloin kouluissa ei kerrottu uskonnoista, -
ei Jumalasta eikä joulun tapahtumista.
Lapsuudenkotini oli -
isovanhempieni talo, jossa meitä oli monta sukupolvea.
Parhaimmillaan meitä oli 15 henkilöä.
Isoisäni oli suurehkon seurakunnan pastori.
Kaikki lapsuusmuistoni liittyvät uskonnollisuuteen:
sunnuntaisin kävimme kirkossa, -
oli pyhäkoulua ja jumalanpalveluksia.
Vietimme joulua sekä muita kristillisiä juhlapyhiä.
Kristillisyys tuli minuun ulkoapäin tai oikeastaan synnyin -
kristilliseen ympäristöön ja olosuhteisiin.
Minulle lapsuus ilman Jumalaa oli täysin vieras asia.
Olenhan kasvanut kodissa, jossa uskonnollisuus kuului arkipäivään.
Luimme ruokarukouksemme -
ja puhuimme hengellisistä asioista.
Tässä elämänvaiheessa -
pidin uskonnollisuutta luonnollisena osana elämää:
tietysti on Jumala, Jeesus Kristus ja kirkko, -
ja tietysti harjoitamme uskontoa.
Kristillisyys ei ole ollut minulle koskaan vierasta tai etäistä.
Kuten kerroin, synnyin kristilliseen ympäristöön, -
enkä tiennyt muunlaisesta elämästä.
Lapsuuden kirkossani, missä isoisänikin oli ollut pastorina, -
silloinen pastori tuli eräällä keskiviikon raamattutunnilla -
luokseni ja kysyi: "Veikko, oletko jo tehnyt valintasi?"
Olin tuolloin 14-vuotias.
Hengellisissä tilaisuuksissa pidetyt puheet koskettivat minua.
Ihmettelin, miten puhujat voivat tietää -
henkilökohtaisista ongelmistani ja minua askarruttavista asioista.
Aivan kuin he puhuisivat suoraan minulle.
Myöhemmin ymmärsin, että Jumala puhutteli minua heidän kauttaan.
Pastorille vastasin, että en ole valintaani tehnyt.
Hän ihmetteli, mitä odotan, ja kutsui alttarille polvistumaan.
Samana päivänä myös sisareni teki uskonvalintansa.
Olin siis 14-vuotias. Kahden vuoden kuluttua meidät kastettiin ja -
pääsimme seurakunnan jäseniksi.
Olin aktiivinen seurakuntanuori ja toimin myös nuorten ohjaajana.
Saavutettuani täysi-ikäisyyden mieleeni nousi kysymyksiä.
Miksi ihmiset puhuvat yhtä ja tekevät toista?
Ulkoisesti ollaan hurskaita ja hyviä, -
mutta kuitenkin samat elämän- vaikeudet vaivaavat.
Vaikeuksia yritetään jopa peitellä tai tukahduttaa.
Minulle tämä oivallus oli shokki.
Huomasin samat vaikeudet itsessäni.
Aloin suorastaan vihata moista elämäntyyliä.
Ymmärsin sen olevan ulkokultaista ja vastoin Raamatun sanaa.
Mitä on totuus, mitä tosiuskovan elämä?
Elävä usko ja pinnallinen uskonnollisuus ovat ristiriidassa.
20-vuotiaana erosin kirkosta vakaan harkinnan tuloksena.
En halunnut enää olla välittömässä suhteessa kirkon kanssa.
Tutustuin Veikkoon joskus syksyllä 1999.
Veikko kuului erityiseen ihmisryhmään, -
joka tuli työskentelemään luokseni Suomeen, Helsinkiin.
Minulla oli ravintola-alan yritys.
Työporukastaan -
Veikko erottui omalaatuisuudellaan.
Tuli aika ja tilanteita, -
jolloin tapasin monia uusia ihmisiä.
Lähdin Suomeen työskentelemään.
90-luvulla työskentely ulkomailla kävi meille mahdolliseksi.
Suomessa tutustuin ihmisiin, -
joiden taustat olivat epämääräisiä
ja aikeet kyseenalaisia.
Puuhastelimme kaikenlaista yhdessä.
Elimme tavanomaista nuorten elämää.
Elämäntyylimme oli juuri sellainen, -
jota sanotaan maailmalliseksi.
Tämä elämänvaihe kesti noin kuusi vuotta.
Lopulta eräänä hetkenä koin, -
ettei tekemisilläni eikä koko elämälläni ollut tarkoitusta.
Kaikkea leimasi tyhjyys, enkä halunnut enää jatkaa samaa.
En tahtonut jatkaa tyhjää elämää, mutta en osannut muutakaan.
Mitä lapsuudessani näin ja koin, se oli yksi elämäntapa.
Nuoruusvaihe oli toinen, ja tämä oli kolmas vaihe elämää.
Tässä vaiheessa minun täytyi selvittää itselleni, -
mikä on elämäni tarkoitus?
Niin aloin etsiä elämän tarkoitusta.
Etsin tarkoitusta nurinkurisella tavalla.
Juhlin viikonloppuisin yömyöhään -
ja kun sunnuntaina aamuyöllä saavuin kotiin, -
jokin sisimmässäni vaati minua menemään aamulla kirkkoon.
En tiennyt, mihin kirkkoon minun tulisi mennä.
Puolessa vuodessa kävin jokaisessa Tallinnan kirkossa.
Etsin ihmistä, jonka kanssa keskustella.
Ihmistä, joka ymmärtäisi minua ja jota itse ymmärtäisin.
Ihmistä, joka uskaltaisi kohdata asiat todellisuuden mukaisesti -
väistämättä epämiellyttäviäkään asioita.
Yritin miettiä, mitä erikoista tai kummallista tuossa ihmisessä oli.
Noin puoli vuotta myöhemmin -
ymmärsin, ettei Veikko ole -
kaltaistensa seurassa.
Päätin keskustella enemmän Veikon kanssa.
Aloimme puhua erilaisista asioista, erityisesti filosofiasta.
Filosofisten keskustelujen myötä huomasin Veikon olevan ainoa -
porukasta, joka ymmärsi minua. Hänen katseensakin kertoi sen.
Toiset olivat enemmän kiinnostuneita siitä, miten paljon tienasivat.
He puhuivat mieluummin juhlista ja toilailuistaan.
Veikkoa sen sijaan kiinnosti tapahtumien syvempi merkitys.
Etsikkoaikaani jatkui puoli vuotta.
Se aika oli omituista siinä mielessä, että -
normaalistihan ihminen nukkuu juhlittuaan koko yön, -
mutta minä nukuin vain pari tuntia.
Heti sunnuntaiaamuna pukeuduin parhaimpiini ja menin kirkkoon, -
josta halusin löytää tarkoituksen elämälle.
Etsikkoaikani ei ollut helppo.
Jälkeenpäin aikaa katsoessani näen sen olevan kuin silta.
Olin kuusi vuotta erossa kirkosta, vaikka Jumalaan olinkin yhteydessä.
Mutta tuolloin en ollut aktiivinen uskova.
Etsikkoaikani oli siis silta maailmallisesta elämästä uuteen.
Veikossa kohtasin persoonallisuuden, jollaista ei kohtaa joka päivä.
Aloimme keskustella Jumalasta.
Olen syntynyt juutalaiseksi ja olen ylpeä siitä.
Tänä aikana Veikko -
oli eräänlainen silta minulle.
Pystyin antamaan Veikolle paljon, mutta -
hän ei itse tiennyt olevansa Jumalan työväline minulle.
Veikko todisti tietämättään minulle asioita, joista olin epävarma.
Muistelen toisinaan niitä hetkiä ja tilanteita, -
jolloin elämäni oli hiuskarvan varassa.
Katsoin monesti kuolemaa silmästä silmään.
Olen ollut kolarissa ja kerran räjähti autopommi, -
joka surmasi yhden toverimme.
Hengenvaaralliset tilanteet puhuttelivat minua.
Autopommin räjähdettyä näin kadulla kouristelevan ruumiin.
Juoksin toverini luo ja seisoin hänen vierellään.
Toveriltani jäi kotiin vastasyntynyt vauva -
ja hänen nuori puolisonsa.
Niin kuin me kaikki tuolloin, hänkin oli elämänsä voimissa.
Kuten nuoruuden voiman maailmallisesti käsitämme.
1990-luvulla yhteiskunnalliset olosuhteet Virossa -
olivat epävakaat, ja ikäviä asioita tapahtui.
Tuolloin kadulla seistessäni -
Jumalan Pyhä Henki kysyi minulta:
"Veikko, tätä elämääkö haluat?"
Vastasin, että en varmasti.
Aloin etsiä ja pohtia elämän -
ja tapahtumien merkityksiä.
Mitä maailmassa tapahtuu?
Nyt voin hahmottaa elämäni yhdeksi kehitysprosessiksi.
Luulen, että monet ihmiset, nuoretkin, -
lapsuudenuskostaan huolimatta -
ovat etääntyneet uskosta, ehkä pettymysten -
tai muiden elämänvaiheiden vuoksi.
Haluan vakuuttaa, että Jumala ei hylkää ketään.
Jumala ei hyljännyt minua, eikä Hän hylkää milloinkaan sinuakaan.
Jumala kutsuu ja odottaa sinua, kuten Hän huolehti minustakin.
Jumala toimii toisten ihmisten välityksellä, jotka -
puhuvat ja kuuntelevat sinua ja joilta saat apua.
Ihmiset voivat toimia Jumalan suuna, korvina ja sydämenä.
26-vuotiaana sain etsintäni tuloksena -
kohdata ihmisen, joka tänä päivänä on pastorini.
Hänen kauttaan Pyhä Henki puhutteli minua selkeästi ja konkreettisesti.
Kysyin häneltä suoraan:
"Miksi ihmiset puhuvat toisin kuin toimivat, -
teennäinen hymy kasvoillaan?"
Hän sanoi, ettei kykene kysymykseen vastaamaan, -
mutta kun kerran itse seisot Jeesuksen edessä, -
niin Hän kysyy sinulta: "Mitä teit lahjoille, jotka sinulle annoin?"
Muutkin ihmiset olivat kysyneet minulta aiemmin samaa, -
toiset jopa toruen.
Mutta nyt ymmärsin, että Jumala kysyi tätä minulta.
Jumala puhutteli minua pastorini kautta.
Tämä oli toinen käännekohta uskon tiellä vaeltaessani.
Ensimmäinen käänne tapahtui 14-vuotiaana.
Toisesta käänteestä 26-vuotiaana on nyt kulunut 16 vuotta.
Aika on kulunut nopeasti.
Minulle Veikko oli kuin silta uuteen vaiheeseen.
Hänen välityksellään ymmärsin, että en ole omituinen.
Että on muitakin samanlaisia.
Veikko auttoi minua oivaltamaan, -
että ero juutalaisen ja kristityn välillä on hyvin pieni.
Olen ollut vaimoni kanssa avioliitossa jo 10 vuotta.
Minulla on kolme ihmeen ihanaa tytärtä.
Minusta ihmiselämä on kuin yhtä suurta kasvuprosessia.
En vaihtaisi tai antaisi hetkeäkään pois.
Tästä näkökulmasta koko elämäni on ollut suurenmoista aikaa.
Haluan rohkaista sinua, jos nyt tunnet olevasi aallon pohjassa, -
loukattu tai eksyksissä, -
niin tiedä, että Jumala on kanssasi.
Jumala ei toimi kuten ihminen.
Jumala on Jumala.
Hän etsii sinua, Hän haluaa puhua kanssasi ja kuunnella sinua.
Ennen kuin Veikko avioitui -
mietin, että häntä tullaan koettelemaan sen kautta, miten hän -
käyttäytyy ja huomioi tulevan vaimonsa ja jälkikasvunsa.
Veikko antaa kaikkensa.
Hän on suurenmoinen aviomies ja isä lapsilleen.
Voin verrata Veikkoa siihen, mitä hän oli 22 vuotta sitten, -
kun tutustuimme, siihen, mitä hän on nyt.
Siksi voin tässä kameran edessä vakuuttaa teille, -
että Veikko on ainutlaatuinen ihminen.
Olenhan nähnyt hänet sillan molemmilla puolilla.
Kuvaillessani häntä käytän sanoja työväline ja silta.
Voin verrata, millainen Veikko oli ennen ja millainen nyt.
Lisäksi tosiasia Veikosta:
Hän ei ole hylännyt minua kertaakaan 22 vuoden aikana.
Kun tarvitsen häntä, hän on aina vierellä ja käytettävissä.
Oli tilanne mikä tahansa, hän on aina valmis tukemaan.
Olen lopulta ymmärtänyt, kuten Raamattukin kertoo, -
että elämämme maan päällä on valmistusta ikuiseen elämään.
Emme voi löytää tarkoitustamme täältä, vaan päämäärämme löytyy -
Hänen luotaan, joka meidät loi ja joka meitä kutsuu.
Tarkastellessani elämääni huomaan sen olleen ylä- ja alamäkeä.
Jokaisella ihmisellä on elämässä tällaisia vaiheita.
Voi olla suuriakin vaikeuksia.
Kaikki mennytkin vaikuttaa niiden parhaaksi, jotka Jumalaa rakastavat.
Niin sanoo Raamattukin.
Minulle tämä on täyttä totta.
Uskon myös, että jos laillani luot katseesi taivaaseen, -
niin Hän kuulee ja johdattaa sinua.
Lopulta Hän ottaa sinut luokseen takaisin.
Viimein seisomme Hänen valtaistuimensa edessä, -
ikuisessa Taivaan valtakunnassa. Sitä varten Hän meidät loi.
Tämä on kaiken määränpää.
Elämä maan päällä jatkuu ja kulkee eteen päin.
Tänään teemme Jumalan armosta asioita, jotka tulee toteuttaa -
yhteiskunnassa, lähimmäistemme keskuudessa taikka -
koko elämänympäristössämme.
Julistamme sanaa siitä, että Jumala pelastaa -
ja rakastaa jokaista ihmistä. Hän antoi Poikansa meidän vuoksemme.
Jos olet allapäin, niin toivon sydämestäni, -
että nostat katseesi ylös. Kuten Daavid sanoi, sieltä saat avun.
Jumala ei jätä pulaan eikä petä.
Hänessä ei ole vilppiä eikä teennäisyyttä.
Herra on Herra. Hän sanoo itsestään "Minä olen".
Tämän totuuden olen itse kokenut koko elämäni ajan.
Aikana, jolloin etäännyin Jumalasta, -
Hän oli lähelläni, vaikka en kääntynyt Hänen puoleensa.
Kaikkein vaikeimmissakin elämänvaiheissani -
tiesin Hänen olevan lähelläni tai selkäni takana.
Tiesin sen yhtä varmasti kuin tiedän seisovani nyt tässä.
Jumala on kanssani koko ajan, ja Hän tahtoo olla myös sinun kanssasi.
Suomennos: Maria Peura