Kohtusin Veikkoga 1990. aasta sügisel.
Kohtusime üsna huvitavas seltskonnas.
Veikko tuli Soomes minu juurde tööle, tehes Helsingis erinevaid töid.
Meil oli cateringifirma. Võtsin ka teisi mehi tööle,
kuid Veikko oli kuidagi teistsugune.
Püüdsin aru saada, miks on Veikko niivõrd erinev teistest meestest.
Umbes pool aastat hiljem mõistsin, et ta ei kuulu absoluutselt seltskonda,
kus ta tol hetkel oli.
Otsustasin Veikkoga rohkem rääkida.
Vestlesime erinevatel teemadel, eriti filosoofilistel teemadel.
Veikko mõistis mind ning tema oli ainuke, kellega sain meie grupist
sügavatel teemadel rääkida.
Tal oli teistmoodi pilk silmis.
Teised huvitusid rohkem pidudest ning rahast.
Peale mõnd pidu rääkisid teised mehed sellest, kui hea pidu oli,
kuid Veikkot huvitas see, kuhu meie tegevus edasi viib.
Kohtasin Veikko näol isiksust, keda sa igapäevaelus sageli ei kohta.
Hakkasime Jumalast rääkima.
Ma olen sünnilt juut ning uhke selle üle.
Meie vestluse ajal oli Veikko minule sillaks. Selles mõttes,
et olin Veikkole palju toeks, kuid ma usun, et ta ei mõistnud,
et tema oli ka minu jaoks tõestuseks teatud küsimuste olemasolu kohta,
milledele otsisin vastuseid.
Veikko oli minu sillaks, et mõista, et ma siiski pole naiivne.
Või ainus, kellel on küsimusi.
Veikko aitas mul mõista, et judaismi ja kristluse vahel on imeväike piir.
Enne Veikko abiellumist mõtlesin, et tema usku näitab see,
kuidas ta oma naise ja tulevaste lastega käitub.
Ja just see valdkond oli koht, kus ta oli täiesti laitmatu.
Ta on imeline isa ning vapustav abikaasa.
Kui ma vaatan tema elu siis, kui me kohtusime ja nüüd,
22 aastat hiljem, võin ma teile öelda, inimesed, et ta on unikaalne.
Olen tema elu näinud nii heal kui halval perioodil.
Kasutasin juba varem Veikko kohta sõna "sild" ja "tööriist".
Olen näinud mündi mõlemat poolt.
Kui keegi ei valmista sulle 22 aasta jooksul ühtegi pettumust,
vaid on kõiges su kõrval, siis see inimene on lojaalne.
Tõlge: Lemme-Getter Bogatkin