Laivalla, hevosella, vaunuilla, -
kuinka minä pääsisin taivaaseen?
Hyvä tahdon olla, en syntiä tee.
Silloin pääsen taivaaseen hyvin pian ...
MENNEISYYDESTÄ UUTEEN ELÄMÄÄN
Muistatko aikaa, jolloin tutustuimme?
Tottakai, ei sellaista voi unohtaa.
Se oli opiskeluaikana.
Muistan kun näin nätin tytön nauravan niin täydestä sydämestä -
yhdelle kertomalleni kaskulle.
Niin minä rakastuin sinuun heti.
No, kaikkihan sinä sait nauramaan jutuillasi.
Sinä nauroit sydämellisimmin.
Siitä lähtien Tõnu oli myyty mies.
Etkös huomannut sitä?
No, huomasinhan minä.
Rupesit kulkemaan perässäni ja kiusaamaan.
Kerjäsin sinulta huomiota.
Vuoden päästä siitä, 1984, menimme naimisiin.
Jälleen kului vuosi, ja meille syntyi Martti.
Vuoden ja kahdeksan kuukauden kuluttua tuli Annika.
Jumala alkoi puhua minulle.
Jotkin pahat tavat jäivät pois jo silloin.
Pääsin yliopistoon, tutustuin sinuun.
Näin, että joku suurempi ohjasi elämääni.
Ajattelin sitä suurta muutosta ja siunausta, jonka olin saanut.
En vielä ollut uskossa.
Jumalan rakkaus ikään kuin pakotti ottamaan sen askeleen.
Itse kaipasin sitä kipeästi.
Yhtenä jouluaattona sitten läksin Olevisten kirkkoon.
Päätin antaa elämäni Jumalalle.
Odotin jumalanpalveluksen loppumista.
Nuoret lauloivat ja todistivat Jumalasta.
Mutta minä vain odotin koko ajan, -
milloin kutsuttaisiin eteen, jotta voisin antaa elämäni Jumalalle.
Sitten kutsu tuli ...
- Ja sinä juoksit sinne.
... ja minä juoksin alttarille, ennen kuin kutsu oli sanottu loppuun.
Juoksin itkien alttarille.
Joku tuli viereeni rukoilemaan kanssani.
Itkin ilosta, kun vapauduin taakasta.
Ihmeellinen ilo ja rauha täyttivät sydämeni.
Tiesin, että olin syntynyt uudesti ja tullut uskoon.
Ennen alttarille tuloa rukoilin:
"Jos olet olemassa Jumala, anna minun tietää, että olen armahdettu."
"Tee minusta sellainen uskova, jolle usko on todellista ja elävää."
"Niin ettei se jotenkin vain katoa yhtenä päivänä."
Halusin koko sydämestäni tulla uskovaksi.
Ja Jumala kuuli rukoukseni.
Varmasti se vaikutti sinuunkin.
Olimme olleet jo vuoden naimisissa, ja Martti oli pieni.
Kun Jumala oli muuttanut mieheni, uskoin Hänen olemassaoloonsa.
Halusin ymmärtää, miten se muutos oli tapahtunut sinussa.
Muistan, että olit menossa Olevisten kirkkoon todistamaan.
- Niin, yhteen tilaisuuteen siellä.
Halusin niin kovasti kuulla, mitä sinä siellä kertoisit.
Kirkko oli silloin tupaten täynnä, ja yritin päästä etupenkkeihin ...
- Äitini tulikin hoitamaan lapsia. Olin luullut, ettet pääsisi sinne.
- Niin, en olisi päässyt, ellei hän olisi tullut lapsenvahdiksi.
Yritin vain päästä eteenpäin kirkossa, jotta näkisin sinut.
- En ollenkaan tiennyt, että tulisit sinne.
Rein puhui siellä, ja Effata-kuoro lauloi.
Se oli kaikki hienoa.
Kun Rein puhui, tunsin että sydämeni ovelle kolkutettiin.
Minulle kävi samoin kuin sinulle: aloin vain odottaa, -
että tilaisuus loppuisi ja kutsuttaisiin eteen alttarille.
Tiesin, että nyt koputettiin minun sydämeni ovelle.
- Silloin minä olin ollut uskossa pari kuukautta.
Minä läksin alttarille. Jumalasta en tiennyt kovin paljoa.
Menin sinne ja itkin ja sanoin Jumalalle: "Tässä olen."
Muistan, että Monika rukoili puolestani.
Noustuani siitä olin niin huojentunut, -
etten ollut koskaan sellaista kokenut.
Niin suuri oli jano ja nälkä, ettemme voineet jäädä kotiin, -
jos jossain oli seurakunnan tilaisuus.
Joka sunnuntai otimme lapset mukaan kirkkoon.
Matkalla sinne lapset lauloivat raitiovaunussa.
Muistan kerrankin, kun ratikka oli aivan täynnä ...
Lapset istuivat polvella, ja Martti lauloi kauniisti ja kuuluvasti:
"Voitto, voitto, veressä on voitto ..."
Kaikki katselivat ikkunasta ulos ja ihmettelivät, mitähän tämä oli.
Lapset laulavat verestä ja voitosta ja Jeesuksesta.
On ihmeellistä, kuinka Jumala toi meidät Tallinnasta, Lasnamäeltä.
Tänne kauniin luonnon keskelle.
Martin koulunkäynti oli alkamassa.
Emme halunneet laittaa häntä mihinkään isoon kouluun Tallinnassa.
Rukoilin Jumalaa, että Martille löytyisi oikeanlainen koulu.
Että se olisi hyvä ja rauhallinen.
En osannut arvata, että Jumala toisikin meidät tänne.
Olin töissä kristillisessä kirjapainossa.
Sieltä minut lähetettiin täydennyskoulutukseen Tampereelle.
Koulutuksen jälkeen kysyttiin, tahtoisinko mennä saunaan.
Seurakunnan tiloissa oli sauna.
Ilman muuta halusin mennä.
Löylyhuoneessa oli jo yksi mies, ja tervehdimme toisiamme.
Pian huomasimme, että olimme molemmat virolaisia.
Tuli puhetta nuortentyöstä.
Juttukaverini oli pastori Kalev Ainlo Otepäästä.
Hän kertoi, että Etelä-Viroon tarvittaisiin apua nuorten työhön.
Sanoin, että muuttaisimme sinne mielellään lasten koulun takia.
Kaupunki ei meistä ollut paras paikka lapsille.
Olin rukoillut Martin koulun puolesta paljon.
- Ja itsekin halusimme pois kaupungin melusta.
Silloin Viro oli juuri talousvaikeuksissa.
Kerran etsin kaupungilta kaksi tuntia lapsille maitoa.
Ostaa sai vain kupongeilla.
Kadulla vyöryivät tankit.
Täällä meille on syntynyt kaksi lasta, Maarja ja Helina.
Helinalla oli syntyessään vaikea sydänvika.
Aluksi ei voinut huomata mitään.
Hän syntyi aikaisin aamulla. Odotin häntä syötettäväksi päivällä.
Ajattelin, että ehkä hän vain on niin rauhallinen lapsi.
Ehkä oli hyvä, ettei hän ollut niin kovin vauhdikas.
Sitten tuli jo ilta, ja henkilökunta tuntui olevan hermostunut.
Itsekin tulin levottomaksi.
Kaikki ei ehkä olisikaan kunnossa.
Paikalle kutsuttiin lastenlääkäri.
Illalla hänet siirrettiin Tartoon.
Minulle kerrottiin, että he eivät tienneet, mikä oli vikana.
He kertoivat vain, että lapsi oli ollut sinertävä.
Soitin sinulle ja pyysin lähtemään Tartoon ottamaan selvää, -
mikä oli lapsen tilanne, koska lääkärit eivät kertoneet minulle.
Lääkärit rauhoittelivat minua.
Minulle kerrottiin, että sydämen pääverisuonet -
olivat kuin väärinpäin.
En ymmärtänyt, mistä oli kyse.
He sanoivat sinisyyden johtuvan siitä, että -
lapsen verenkierto ei ollut kunnossa.
Hän ei ehkä jäisi eloon.
Aloimme rukoilla Jumalaa avuksi.
Uskoimme, että Hän voisi tehdä ihmeen ja parantaa.
Pyysimme ystäviä ja tuttuja rukoilemaan asian puolesta.
Pyysimme esirukousta monilta.
Hän oli kai kolmen päivän vanha, kun tehtiin ensimmäinen pieni leikkaus.
Jalan suonen kautta.
Tehtiin sydämenlaajennus.
Sen leikkauksen avulla hän jäi eloon.
Hän oli siellä johtojen keskellä.
Tunsin itseni niin avuttomaksi.
Joka puolella näkyi johtoja.
Kun lääkäri pyysi vaihtamaan hänelle vaippoja, -
käteni tärisivät ja olin peloissani.
Hän toipui leikkauksesta hyvin.
Kerrottiin, että viikon päästä olisi tulossa isompi leikkaus.
Viikon päästä hän olisi kasvanut riittävästi sitä varten.
Ne kaksi verisuonta korjattaisiin -
leikkauksella oikeaan asentoon.
Leikkaus kuitenkin siirtyi.
Syynä oli se, että löytyikin toinen tapa korjata vika.
Mutta Virossa sitä ei vielä ollut tehty.
Suomessa sellaisia leikkauksia oli tehty kymmenisen vuotta.
Leikkauksella tehtäisiin verisuonten väliin seinä, -
jolloin veri virtaisi oikein.
Odotimme apua ja samalla pelkäsimme, -
että hän ehkä väsyisi liikaa.
Ei voinut varmasti tietää, miten leikkauksessa kävisi.
Jumalalle kiitos, leikkaus onnistui.
Se oli todellinen ihme, koska -
se oli ensimmäinen sellainen leikkaus, joka tehtiin Virossa.
Meille kerrottiin, että onnistumisen todennäköisyys -
olisi vain 30 prosenttia.
Epäonnistumisen mahdollisuus oli siis hyvin suuri.
Olimme Jumalan edessä hyvin nöyriä ja pyysimme, -
että tyttäremme saisi elämänsä takaisin.
Sellaisen elämän, jota varten hänet oli luotu.
Uskoimme koko ajan, että kun Jumala siihen asti -
oli pitänyt Helinan elossa, niin Hänellä oli jokin suunnitelma.
Hän tahtoi sanoa meille jotakin tyttäremme elämän kautta.
Oli ihme, että Helina parani, ja hänestä tuli aivan normaali lapsi.
Ei ollut mitään komplikaatioita.
Hänen sydänvikansa ei näkynyt mitenkään.
Ainoastaan se oli, että hän väsyi helpommin kuin toiset.
Meille se oli uutta ja lääkäreille myös.
Kukaan ei tiennyt, osasiko hän itse säädellä väsymistään.
Hän halusi juosta, kun toisetkin juoksivat.
Eräs suuri ero toisiin lapsiin oli.
Hänen erilainen sydämensä -
todella rakasti Jumalaa.
Hän oli niin vilpitön suhteessaan Jumalaan ja Hänen valtakuntaansa.
Kukaan meistä ei ole ollut samanlainen.
Kaikki lapset ovat kyllä rakastaneet Jumalaa.
Mutta hänellä oli heti alussa erilainen yhteys Jumalaan.
Hän alkoi laulaa hyvin varhain kiitosta ja ylistystä Jumalalle.
Hän kertoi Jumalastaan, vaikka ei kaikkea ymmärtänytkään vielä.
Hän kertoi Jumalasta ystävilleen hiekkalaatikolla leikkiessään.
Sitten hän alkoi käydä pyhäkoulussa kanssani.
Hänen voimansa olivat vahvistuneet.
Lääkärit katsoivat häntä, eivätkä olleet uskoa, -
että se oli se sama tyttö.
Katsoimme Helinan papereita, ja hän juoksenteli siellä ympäriinsä.
Lääkärit ihmettelivät, oliko se sama lapsi kuin papereissa.
Jokainen hänen päivänsä oli meille rakkaudesta lahjoitettu ihme.
Ja kuinka kiitollisina juhlimmekaan hänen ensimmäistä syntymäpäiväänsä!
Itkimme syntymäpäiväkakkua syödessämme.
Emme olleet tienneet, tulisiko sitä päivää koskaan.
Tuli toinen ja kolmas syntymäpäivä.
Se oli niin suuri lahja, että tuntui kuin emme olisi sitä ansainneet.
Tässä on Pühajärven peruskoulu.
Tätä koulua lapsemme ovat käyneet.
Martti, Annika, Jaanika ja Maarja.
Kun Helinasta tuli kolmen vanha, -
halusin aloittaa pyhäkoulun pitämisen.
Lasten vanhemmat suhtautuivat asiaan avoimesti.
Heitä tuli paljon, kolme ryhmää eri-ikäisille.
Toiminta laajeni, ja sain työstä suurta iloa.
Tuntui hyvältä, kun kaikki meni niin hyvin.
Ja omat lapsemme olivat mukana, samoin lasten luokkatoverit.
Mutta Helina oli kaikilla tunneilla mukana.
Niin pienten kuin suurempienkin mukana.
Ja niin hän oppi enemmän raamatunkertomuksia kuin muut.
Kaikki laulut hän oppi myös.
Jokaisena iltana ennen nukkumaanmenoa hän kysyi:
"Kuka rukoilee tänään kanssani?"
Rukoilimme ja lauloimme kotona muutenkin paljon.
Mutta sen lisäksi hän halusi rukoilla illalla jonkun kanssa.
Kun vanhemmat sisaret ja veljet olivat koulussa tai ulkona,-
hän teki heille salaa lahjoja.
Joskus kun annoimme hänelle makeisen, -
hän halusikin lahjoittaa sen toiselle lapselle.
Hän halusi antaa ne yllätyksenä heille.
Hän huuteli heille oven takaa: "Minulla on teille yllätys!"
Kaikki tiesivät, että kaapissa oli jotain piilossa heitä varten.
Hän oli niin iloinen, eläväinen, vilpitön ja puhdas sydämeltään.
Hän oli lähellä Jumalaa, ja hän -
kyseli ja halusi tietää enemmän taivaasta ja Jumalasta.
Kerran olimme tilaisuudessa, jossa oli myös Outi Rossi.
Esitettiin kysymys, kuka haluaisi lähteä lähetystyöhön.
Muistan selvästi, kun Outi sanoi:
"Olemme tänään rukoilleet yhdessä ja puhuneet lähetystyöstä, -
Jumalan valtakunnan työstä ja evankeliumin julistamisesta."
"Onko teissä joku, joka haluaa lähetystyöntekijäksi?"
Tuli hetkeksi hiljaista.
Kaikki miettivät kysymystä.
Mutta Helina hyppäsi ylös, nosti kätensä ja julisti:
"Minä tahdon!"
Se kosketti kaikkia niin, että vaikenimme täysin.
Kaikkein pienin meistä oli ensimmäisenä menossa lähetystyöhön.
Todistamaan ihmisille Jumalasta.
Hän oli viisivuotias silloin.
Kului vielä puoli vuotta, -
ja hänen lähetystehtävänsä oli lopussa.
Kohotan käteni puoleesi tällä myrskyisellä elämän tiellä
Tiedän, että vastaat minulle Olen eksynyt virtojen vietäväksi
Tulet kun virta on mua viemässä ja kun aurinko katoaa
Olemme Seinämäen vieressä.
Juuri tästä paikasta tyttäremme Helina kymmenen vuotta sitten, -
tältä kelkkamäeltä, lähti suoraan taivaaseen.
Tästä paikasta lapset hänet löysivät.
Hänen sydämensä oli pysähtynyt. Tässä hän oli kelkkoineen kyljellään.
Hän lähti suoraan Jeesuksen syliin.
Tämä paikka ja kaikki muistot hänestä..
On tuonut paljon iloa, mutta myös paljon kipua.
Tämä paikka merkitsee meille hyvin paljon.
Sinä päivänä Maarja juoksi luokseni kertomaan,
että Helinalle oli tapahtunut jotain.
Pyysin kotona olevia vieraita rukoilemaan ja juoksin paikalle.
Paikalla olijat yrittivät Helinaa elvyttää.
Ambulanssi oli tulossa. Olin shokissa. En ymmärtänyt, mitä oli tapahtunut.
En halunnut uskoa kaiken päättyvän näin.
Ambulanssi tuli ja uskoin, että he pystyisivät Helinaa auttamaan.
Lisäapua tuli Tartosta. Silloin ymmärsin, että tilanne oli tosi vakava.
Tajusin, että hän ei jää henkiin.
Juuri tähän kohtaan on kasvanut pieni puu.
Sen jälkeen täällä ei enää ole ollut mitään toimintaa.
Mäki on kasvanut täyteen vesaikkoa.
Ennen tässä oli hieno laskettelurinne.
Onnettomuuden jälkeen tästä ei ole enää laskettu.
Ennen lapset kävivät koko ajan laskettelemassa.
Näemme Helinan kerran Taivaassa. Sinne hän lähti täältä.
Jokaisella on oma paikkansa, josta Jumala hänet luokseen kutsuu.
Hyvä on olla valmis. Helina uskoi koko sydämestään Jumalaan.
Hän on nyt perillä siellä, jonne mekin kaipaamme päästä.
Me olemme vielä täällä, mutta myös meille koittaa oma lähdön hetki.
Haluan uskoa, että myös me pääsemme Taivaaseen.
Helina lähti Taivaaseen ja hänen lähetystyönsä jäi lyhytaikaiseksi.
Uskon, että hänen halunsa tehdä lähetystyötä sai meidät
aloittamaan oman palvelutyömme.
Se oli hänen toivomuksensa. Hän ei voinut täyttää unelmaansa.
Koimme voimakkaasti, että meidän tulee jatkaa hänen kesken jäänyttä tehtävää.
Muistan kuinka Helinan kuoleman jälkeen olin Jumalan edessä.
Tunsin suurta kipua ja surua. Olin Helinan arkun vierellä.
Olin yhden yön maalla hänen arkkunsa vierellä.
Paastosin monta päivää. Huusin Jumalan puoleen ja kysyin: Miksi?
Miksi meidän perheelle piti näin käydä?
Miksi juuri minulle? Miksi Jumala?
Olimme juuri niin iloisia hänestä. Hän oli niin suloinen ja rakas.
Olin Jumalan edessä täynnä miksi-kysymyksiä.
Olin umpikujassa ajatusteni ja itsesyytösten keskellä.
Silloin Pyhän Hengen lempeä ääni puhui sydämelleni:
Älä enää kysy miksi vaan kysy, kuinka tästä eteenpäin.
Mietin, jaksanko vielä jatkaa ja miten eteenpäin mennä.
Miten ihmeessä tästä eteenpäin?
Silloin tuli mieleen Helinan unelma saada lähetystyöntekijäksi.
Jumala sanoi: Helina on luonani. Hänellä on kaikki hyvin.
Te saatte nyt täyttää hänen unelmansa.
Menkää te ja puhukaa, mitä hän halusi puhua.
Menkää sinne minne hän halusi mennä.
Helppoa se ei ollut. Opetin pyhä- koulussa ja sinä olit pastori.
Ajattelin, että lopetan koko pyhäkoulun.
Minä koin, etten pysty saarnaamaan.
Moni saarna olikin sellainen, että vain itkin.
Niin minäkin, kun näin Helinan tyhjän tuolin.
Syytin itseäni. Miksi annoin luvan mennä?
Etsin syytä, miksi niin tapahtui.
Jumala rohkaisi menemään eteenpäin ja luottamaan Häneen.
Helinan haudalla sanoin Jumalalle:
Lupasit, ettet anna suurempaa kuormaa kuin jaksan kantaa.
Näet, että tätä kuormaa en pysty kantamaan.
En pystynyt silloin käsittämään, että Jumala on hyvä ja rakastava.
Me teimme hengellistä työtä. Lapset olivat onnellisia.
Meistä kirjoitettiin lehdissä. Teimme hyväntekeväisyystyötä.
Kaikki oli niin hyvin ja kunnossa. Äkkiä kohtasi meitä tragedia.
Tyttären kuolema.
Olimme ennen kohdanneet monia vaikeuksia ja ongelmia.
Kaikkein hirveintä, mitä voi olla on oman lapsen kuolema.
Tiedän, että hän on Taivaassa, mutta ikävä ja rakkaus häntä kohtaan jää.
Ilman Jumalaa emme olisi selvinneet.
Nyt jälkeenpäin tajuan, kuinka paljon
Helinan lyhyt elämä vaikutti perheeseemme ja palvelutyöhömme.
Siitä sai alkunsa Juhhei-toiminta.
Näemme, että Jumalalla oli suunnitelma.
Hän tietää kaiken. Hänen tahtoaan emme aina loppuun asti ymmärrä.
Tämän vaikean menetyksen kautta syntyi uusi palvelutyö.
Jumala antoi meille Juhhein. Aloit kääntämään Jippii-lauluja.
Suomessa äänitettiin silloin ensimmäistä Jippii-levyä.
He omistivat sen Helinan muistolle.
Se niin kosketti meitä. Se, että meistä välitettiin.
Tässä paikassa oli meillä 100 hengen teltta.
Täällä pidimme lastenleirejä. Me pidimme opetushetkiä.
Harjoiteltiin näytelmiä ja laulettiin.
Kerran kun leiri oli päättynyt, mietin kuka auttaisi teltan kasaamisessa.
Yksin en pystyisi. Se oli liian suuri. Laitoin teltan ovia kiinni.
Yhtäkkiä tuli valtava tuulenpuuska, joka nosti koko teltan ilmaan.
Parissa sekunnissa teltta oli maassa takaisin ja minä sen alla.
Metallitolppa kaatui parin metrin päähän minusta.
Enää ei tarvinnut kasata telttaa.
Näimme lasten kanssa ikkunasta, kuinka tämä tapahtui.
Meitä kosketti paljon myös viimeisin leiri,
jonka teemana oli Ilon Leiri.
Rukoilit viimeisessä kokouksessa lasten puolesta.
Aloimme siunaamaan heitä, että he voisivat pois lähtiessään
saada mukaansa Jumalan siunauksen.
Jumala kosketti lapsia. Jotkut itkivät, toiset nauroivat.
Mietimme, jos vanhemmat tulisivat aikaisemmin lapsiaan hakemaan,
ja näkisivät, kuinka lapset itkevät meidän Ilon Leirillä.
Ja sitten Merilinille tapahtui jotain.
Merilin kaatui Pyhän Hengen voimasta ja makasi pitkän aikaa.
Aloimme jo murehtimaan.
Mutta kun hän siitä toipui, kertoi käyneensä Taivaassa.
Mutta siihen mennessä olimme jo aika hädissämme.
Minä varsinkin ollessani leirin johtaja.
Olimme vastuussa niistä lapsista.
Se hämmästytti, mitä Jumala oli tehnyt. Merilin kävi Taivaassa.
Kyllä. Ja hän uskalsi kertoa toisille kaikesta näkemästään.
Hän näki suuren Jumalan hahmon ja oli kovin pieni sen rinnalla.
Hän näki Helinan kurkkimassa sen hahmon jalkojen välistä.
Tämä vahvisti myös meitä siitä, että Helina oli kutsuttu Taivaaseen.
Hienoa on katsella kuvia leiristä ja muistella niitä aikoja,
kun pidimme lastenleirejä tuolla teltassa ja lippuaukiolla,
vanhassa ruokalassa.
On Jumalan ihme ja armo, että pystyimme niin vaikeassa
elämäntilanteessa tehdä tätä työtä.
Jumala on vahvistanut, rohkaissut, vienyt eteenpäin.
Emme tiedä, millaisessa umpikujassa olisimme muuten olleet.
Kiitos Jumalalle näistä leireistä.
Nämä lapset ovat kasvaneet jo suuriksi ja ovat edelleen uskossa.
Saimme antaa heille sen uskon siemenen.
Ne leirit olivat täynnä iloa.
Kiitos Jumalalle armosta.
Mitä tahansa tilanteita elämässä tuleekin eteen,
Jumalalla on ratkaisu.
Jumala löysi meille ulospääsyn vaikeasta tilanteesta siinä muodossa,
että aloimme palvelemaan ja julistamaan evankeliumia,
tekemään lastentyötä, laulamaan ja reissaamaan ympäri Eestiä.
Julistustyö toi elämäämme iloa ja helpotusta.
Tunsimme Taivaan läsnäoloa.
Toimimme Jumalan tahdon mukaisesti. Teimme sitä työtä,
mitä Helina olisi halunnut tehdä.
Näitä leirikuvia katsoessa näemme,
että Jumala kantaa ja johdattaa ja vie eteenpäin.
Silloinkin, kun kaikki tuntuu olevan toivotonta ja olet menettänyt
elämässäsi jotain läheistä ja rakasta.
Siitä, että meidän Helinamme meni Taivaaseen,
on syntynyt suuri työmuoto - Juhhei.
Jumala on käyttänyt meitä ja sadat ja tuhannet lapset ovat
kuulleet evankeliumin.
Jos olisimme jääneet sinne tuhkaan, tätä kaikkea ei olisi ollut.
Nyt meillä on nämä kuvat, mitä katsella.
Muistatko tämän?
Tapahtui suuria ihmeitä.
Kiitos Jumalalle, että Juhhein työ jatkuu edelleen.
On hyvä muistella menneitä.
Uskon, että Jumalalla on hyvät suunnitelmat myös jatkoa varten.
Jos laitamme koko toivomme häneen,
pääsemme läpi joka tilanteesta.
Ja se jättää jälkeensä pysyvän hedelmän.
Uskomme ja toivomme, että jotain ihmeellistä
ja siunaavaa on vielä tulossa. Aamen.
Tõlge: Marita Jaakkola, Päivi Pitko