MENNEISYYDESTÄ UUTEEN ELÄMÄÄN
Muistan olleeni viisivuotias, kun menin äidin luo keittiöön.
Polvistuin lattialle ja laitoin käteni hänen polvilleen.
Katsoin äitiä ja kysyin: -
"Mitä minulle tapahtuu, sitten kun kuolen?"
Äiti oli hämmentynyt eikä osannut vastata.
Rupesin itkemään ja sanoin: -
"Kun kuolen, täytyy olla jotakin, kaikki ei saa vain loppua siihen."
Äiti lohdutti, että on varmasti jotakin enemmän.
Siitä päivästä alkaen olen uskonut Jumalaan.
Mutta en tuntenut Jumalaa.
En tiennyt, kuka Hän on.
Vuodet kuluivat, olin seitsemän tai kahdeksan -
ja kävin koulua Riisiperessä.
Muistan puisen rakennuksen ja pulpetin, jossa istuin.
Kerran sinne tuli lähetystyöntekijöitä käymään.
He puhuivat siitä Jumalasta, jota en tuntenut.
Tilaisuuden jälkeen he antoivat sinikantisen Uuden Testamentin.
Se lienee kaikilla vielä tallessa.
Katselin sitä kirjaa ja ymmärsin, että siinä oli jotain erityistä.
Kertoisiko se siitä Jumalasta, jonka olemassaolosta tiesin?
Muistan erään tilaisuuden -
jossa joku mies puhui Jeesuksesta.
Se oli eräässä kulttuuritalossa ja istuin ensimmäisellä rivillä.
Hän puhui Jeesuksesta, jota en tuntenut.
Hän sanoi, että Jeesus on tie ja totuus ja että -
Jumala lähetti oman Poikansa, joka kuoli puolestamme.
Saamme elämän, jos otamme Hänet vastaan omaan sydämeemme.
Istuin etupenkissä ja tunsin, että se oli jotain voimakasta.
Mies pyysi niitä nousemaan, jotka tahtoivat ottaa Jeesuksen vastaan.
Olin nuori poika, ja minua tietysti ujostutti nousta ihmisten edessä.
Olin kaikkein nuorin.
Pelkäsin, mitä muut ajattelisivat.
Samalla mietin, jäisinkö ilman kaikkea, jollen nousisi penkiltä -
eikä Jeesus tulisikaan sydämeeni.
Tahdoin nousta mutta ujostelin.
Sitten päätin, että olisin menevinäni vessaan.
Lähdin kohti ovea, mutta jäinkin viimeiseen penkkiin.
Sieltä minua eivät nähneet muut kuin pastori, Jeesus ja minä itse.
Nousin pystyyn ja silloin annoin elämäni Jeesukselle.
Elämässä ei aina mene niin kuin toivomme.
Ollessani 15 päätin luopua suhteestani Jumalaan.
En tiedä, mikä päätöksiimme vaikuttaa.
Syynä voivat olla ystävien mielipiteet tai omat ongelmat.
Teini-iässä minuun vaikuttivat ystävät ja muut ihmiset.
Pienellä paikkakunnalla ei myöskään ole paljon tekemistä -
ja lähdetään etsimään muuta.
Niin tein minäkin.
Seitsemäntoistavuotiaana olin jo vajonnut alas.
Olin alkoholista riippuvainen.
Sen käytöstä oli tullut tapa.
Viikolla keräsimme rahaa, -
jotta voimme juoda ja juhlia viikonlopun.
Sitten alettiin juoda viikollakin.
Minut erotettiin koulusta.
Tuli uusia tuttavia, -
en enää opiskellut, halusin vain juhlia.
Toisaalta muistan, että sydämessäni oli jotakin muuta.
Kun toiset lähtivät varkaisiin tai tekivät muita rikoksia, -
minä ajattelin aina, etten tahdo sellaista.
Uskon, että Jumala varjeli minua.
Tulin usein vasta aamulla neljältä juhlimasta.
Kävin aina ennen nukkumaanmenoa polttamassa tupakan keittiössä.
Avasin ikkunan ja sytytin tupakan.
Olin humalassa ja sanoin aina Jumalalle: -
"Jonain päivänä Sinä autat minut tästä irti."
Toisaalta tuntui, että toivo oli jo sammunut.
Paras ystäväni joutui vankilaan, -
samoin kaksi muuta ystävää.
Ryöstöjen tai muiden rikosten takia.
Sitten minut erotettiin toisestakin koulusta.
En enää tiennyt, mitä tehdä.
Eräs lapsuuden kaverini soitti minulle.
Hän kysyi, tulisinko yhdelle kristilliselle leirille.
Ajattelin, että miksipä ei.
Se oli nuorten leiri, ja itse olin heitä vanhempi.
Muut ottivat minut silti vastaan
Kaverini uskoi, että Jumala voisi muuttaa minut. Itse en uskonut.
En oikein viihtynyt leirillä.
Ne nuoret olivat niin onnellisia -
ja rakastavia, etten tahtonut kestää sitä.
Oma elämäni oli niin vaikeaa.
En halunnut olla siellä ja mietin, miten pääsisin pois.
Nuoret olivat niin onnellisia ja täynnä uskoa ja luottamusta.
Tunsin yksinäisyyttä, koska minä en ollut samanlainen.
Mutta toisen leiripäivän iltana tapahtui jotakin.
Yksi mies puhui ja sen puheen jälkeen -
tunsin, että Jumala oli siinä huoneessa.
Jumala oli kanssani huoneessa, -
ja minulla oli Hänelle asiaa.
Sanoin Jumalalle: "Jos vielä välität minusta -
ja rakastat minua ja sinulla on minua varten suunnitelma, -
pyydän, ettei elämäni enää koskaan palaa entiselleen."
Olin aina uskonut siihen, että -
jonain päivänä Jumala antaisi minulle uuden elämän.
Laskeuduin polvilleni, aloin itkeä ja sanoin Jumalalle, -
etten nousisi siitä lattialta ennen kuin Hän muuttaisi minut.
En muista, kauanko istuin lattialla polvillani, mutta -
sen muistan, että Jumala sanoi: "Imre, nouse ylös, olet vapaa!"
"Olet minun lapseni, ja minä rakastan sinua."
"En ole hylännyt sinua, ja minulla on suunnitelma elämääsi varten."
Nousin polviltani ja tiesin muuttuneeni, yhdessä hetkessä.
Ei ollut kyse päivistä tai kuukausista, vaan hetkessä -
minusta oli tullut uusi ihminen.
Kaikki vanha oli kadonnut.
Tiesin, että nyt elämäni voisi alkaa.
Kun menin kotikylääni, -
minusta tuntui ihan ihmeelliseltä ja oudolta.
Minä olin nyt aivan uusi ihminen.
Tapasin ihmisiä, joiden kanssa olin neljän vuoden ajan vain juhlinut.
Tuntui erikoiselta mennä heidät luokseen nyt -
ja kertoa, että olin muuttunut.
En osannut oikein kertoa, mitä minulle oli tapahtunut.
Yritin selittää sitä, mutta he eivät uskoneet minua.
Olin valehdellut niin paljon -
ja yrittänyt muuttaa itseäni onnistumatta siinä aiemmin.
Jumala oli minut muuttanut, mutta sitä he eivät voineet ymmärtää.
Tietysti he sitten arvelivat, että olin tullut hulluksi.
Mutta Jeesus Kristus oli vapauttanut minut.
Silloin tiesin, että elämäni alkaa ja Jumala tekee kaiken uudeksi.
Palasin tietysti heti myös opiskelemaan.
Muutin Tallinnaan ja kävin kotikylässä silloin tällöin.
Vanhempani ja vanhat ystäväni eivät voineet uskoa muutokseeni.
Muutamat pojat kuitenkin tulivat kirkkooni -
näkivät, mitä minusta oli tullut.
Varmasti se muutti monien nuorten elämän.
Kiitos Jumalalle siitä!
Se oli jännittävää aikaa, kaikki oli niin uutta silloin.
Ymmärsin pian, että minun oli -
annettava Jumalalle koko elämäni.
Ymmärsin, että elämä uskossa ei ole harrastus.
Se ei ole myöskään elämäntyyli, koska se on jokaisella omansa.
Kristus on koko elämäni.
Jumala sanoi, että Hän on minut kutsunut.
Siitä päivästä on Jumala ihmeellisesti muuttanut elämääni.
On aivan uskomatonta, mitä kymmenessä vuodessa on tapahtunut.
Se on niin hämmästyttävää, etten osannut kuvitellakaan sitä.
Hän on muuttanut elämäni.
Kristus on elämäni, ja se on parasta mitä on.
Se on minulle ainut tapa elää.
Haluan elää näin loppuun asti.
Elämä uskovana ei tietysti ole pelkkää juhlaa.
Useinhan kerromme ihmisille, että Jeesus on hyvä, -
ja Hän onkin tie ja totuus.
Mutta usein ei ole helppoa olla uskova.
Elämässä on erilaisia vaiheita.
Elämässäni olen kaksi kertaa -
halunnut mennä oman suunnitelmani ja sydämeni mukaan.
Kerran halusin myymälänhoitajaksi ja myöhemmin muusikoksi.
Molemmilla kerroilla Jumala on selvästi sanonut: -
"Imre, tämä ei ole sitä, mihin sinut on kutsuttu."
"Minulla on sinua varten parempi suunnitelma kuin osaat kuvitella."
Kysyin Jumalalta, mikä se on, mitä Hän halusi minun tekevän.
Jumala vastasi, että Hän tahtoo minun olevan ihmisten parissa.
Kysyin, keitä Hän tarkoittaa.
Jumala vastasi, että Hän on kutsunut minut seurakuntaan -
auttamaan ja palvelemaan ihmisiä.
Auttaisin heitä löytämään Jumalan.
Kun sen lopulta ymmärsin, se muutti näkökulmani kokonaan.
Minua on puhutellut Matteuksen evankeliumin kohta 6:33: -
"Etsikää ennen kaikkea Jumalan valtakuntaa ja -
hänen vanhurskasta tahtoaan, niin teille annetaan kaikki tämäkin."
Jeesus lupaa, ettei tarvitse huolehtia arkisista asioista -
ja että Hänellä on suunnitelma.
Teen työtä nuorten, vanhusten ja lasten parissa.
Työskentelen ihmisten parissa, aivan kuten Jumala minulle puhui.
Aivan ihmeellistä, miten Jumala on minua johdattanut.
Vuonna 2010 minulle soitti -
sattumalta amerikkalainen lähetystyöntekijä, John.
Hän halusi tavata minut.
Tapasimme, ja hän kertoi suunnitelmistaan.
Hän kertoi unelmansa olevan, -
että íhmiset löytäisivät Jumalan tulemalla kristilliseen kahvilaan.
Hän tahtoi perustaa kahvilan Tallinnaan, jotta ihmiset -
voisivat kohdata siellä Jumalan.
En ollut kiinnostunut, mutta -
en tiennyt Jumalan suunnitelmista.
Kaksi vuotta hän puhui asiasta, ja kieltäydyin aina.
Lopulta aloin ymmärtää, että minun piti ottaa se todesta.
Jumala kutsui minua tehtävään.
Se oli Hänen suunnitelmansa.
Aloin tavata lähetystyöntekijää useammin, ja niin asiat etenivät.
Tässä nyt siis ollaan vuonna 2012.
Kahvilasta on tullut osa elämääni.
Teemme yhdessä töitä Livingroom-kahvilassa.
Uskomme, että se vaikuttaa niin nuorten kuin vanhempienkin elämään.
Olen Jumalalle niin kiitollinen, että Hän on johdattanut minua.
Hän on antanut myös kaiken materiaalisesti tarpeellisen.
Hän on johdattanut minut sinne, missä minun kuuluu olla.
Palvelen omaa seurakuntaani soittamalla ylistysbändissä.
Olen myös nuoriso- ja lastentyössä.
Kahvilassa mietimme yhdessä, -
miten kehittäisimme toimintaa.
Haluamme tavoittaa nuoria tällä työllä.
Olen kiitollinen Jumalalle ja uskon, että Hänellä -
on suuret suunnitelmat varalleni.
Hän on kutsunut minut, ja minä olen vastannut kyllä.
Jumalan unelmat ja suunnitelmat ovat meidän ajatuksiamme ylempänä.
Jumala sanoo, että Hän tekee paljon enemmän kuin osaamme kuvitella.
Minä uskon siihen ja uskon, että Hän tahtoo jakaa hyvyydestään.
Tärkeä osa elämääni on seurakunta.
Vuonna 2005 sain Jumalalta näyn, -
että tulen perustamaan seurakunnan.
Se päivä ei ole enää kaukana.
Uskon siihen, ja unelmani on -
perustaa seurakunta Tallinnaan.
On täysin mahdollista, että se perustetaan tässä kahvilassa.
Jos Jumala tahtoo, ja se on Hänen suunnitelmansa.
Minulla on paljon opittavaa.
Ainoa tapa toteuttaa unelmani on etsiä Jumalaa joka päivä, -
lukea Raamattua, kysellä Häneltä ja ylistää Häntä joka päivä.
Hänellä on suunnitelma meille, jos otamme Hänet vastaan.
Suomennos: Marita Jaakkola