Olen syntynyt neuvostoajalla. En tule uskovaisesta perheestä.
En tiedä perheestäni ketään, joka olisi käynyt kirkossa.
Kirrko toi mieleen korkeat tornit, kovat puupenkit,
vanhat ja ärtyisät tädit penkeillä istumassa.
Minulla oli kristinuskosta todella huono käsitys.
Ajattelin, että se on ikävä ja nyky- aikaan kuulumaton juttu.
Minulla ei ollut mitään yhteyttä Jumalaan tai kirkkoon.
Pikkupoikana kerran en päässyt kotiin talvella ja jalkoja palelsi.
Olin hädässä. Ihmiset hädässä huutaa Jumalan puoleen:
"Jumala, jos olet olemassa, auta minua!"
Niin minäkin huusin. Muistan sen selvästi.
En muista, että olisi tapahtunut suurempaa elämänmuutosta.
Mutta sain oven auki ja pääsin kotiin.
MENNEISYYDESTÄ UUTEEN ELÄMÄÄN
Olin lopettamassa teknillistä korkea- koulua, kun vanhakoulukaveri,
jota aika ajoin näin, kutsui kylään.
Hänellä oli kotona Johanneksen evankeliumi,
jota hän näytti minulle.
Nauroin ja sanoin:"Oletko hurahtanut joksikin uskovaiseksi?"
Hän hymyillen sanoi kyllä ja kertoi käyvänsä yhdessä paikassa,
jossa on nuoria ja kuunnellaan hengellistä rokkia.
Minun käsitys hengellisestä musiikista oli uruilla soitettua monotonista
surkean sävyistä yksitoikkoista laulua.
Aloin kiinnostua. Hän pyysi mukaan nuorteniltaan.
Siellä puhuttiin Jumalasta. Kysyin paljon kysymyksiä.
"Kuka on neitsyt Maria?" En tiennyt mistään mitään.
Siellä oli kristillisiä bändejä kuten Petra. Sen ajan kuuluisat bändit.
Se oli 8.6.1986 torstai-ilta. Oltiin siellä pari tuntia.
Olin kysynyt paljon kysymyksiä. Pohdin, jos Jumala todella rakastaa,
jos Hänen Poikansa Jeesus teki ihmeitä, kun se kaikki on totta,
olisin todella tyhmä, jos en sitä ottaisi vastaan.
Raamattu sanoo: "Jokainen, joka huutaa avuksi Herran nimeä, pelastuu."
Kokouksen vetäjän kanssa yhdessä rukoilimme. Sanoin Jumalalle:
Jumala, jos Sinä oikeasti olet sellainen, olisin tyhmä, jos en
tahtoisi Sinua elämääni."
Sinä iltana kutsuin Hänet elämääni ja annoin elämäni Hänelle.
Jeesus minun Kuninkaani, et vain Pelastajani...
Sinä iltana nukkumaan käydessä tunsin, kuinka pimeys tai
pahan painostus tuli selän takaa. Sytytin valot ja katsoin, mikä on.
Tiesin, mitä seinälläni on, mutta nyt näin kuvat toisin silmin.
Seinälläni oli julisteita, joissa ihmiset paloivat helvetissä.
Ihmisiä helvetinliekeissä. Ne oli sen ajan hevibändien julisteita.
En pystynyt nukkumaan ennen kuin olin ne ottanut pois seinältä.
Sitten vasta tuli rauha.
Muistan jouluaattoa 1986. Olevisten kirkko oli täynnä ihmisiä.
Enemmän oli ei-uskovia kuin uskovia. Paljon punkkareita.
Sekalaista porukkaa koko kirkko täynnä.
Tuntui, että ketään ei kiinnostanut pastorin puhe tai lauletut laulut.
Ihmiset halusivat vastustaa Neuvosto-systeemiä,
tulla kirkkoon vaikka se oli kiellettyä.
Ihmiset hälisivät ja ei keskittynyt siihen, mitä puhuttiin.
Pastori edessä hiljeni kesken joulusaarnan ja sanoi:
"Mitäpä jos, se ei olekaan satua vaan on todella olemassa
taivas ja helvetti?"
Ihmiset hiljenivät. Se kysymys tavoitti ihmisten sydämet.
Musiikki alkoi minua aina enemmän kiinnostamaan.
En mielestäni ole muusikko vaikka musiikki on suuri osa elämääni.
Minua kiinnosti musiikin vaikutus ihmisiin.
Murrosiässä kuuntelin rokkia. Sillä oli suuri vaikutus minuun.
Bileissä soitin oli meidän keskellä pullot sen ympärillä ja
me annoimme musiikin temmata meidät mukaansa.
Se teki meissä jotain.
Musiikilla on todellinen vaikutus ihmisten elämään.
Uskoon tultua koin, että olin saanut vastauksen.
Hienoa on laulaa kauniista asioista. Se on kaikki hyvää.
Mutta kaiken tuo yhteen ylistys Jumalalle siitä kaikesta.
Muusikon tieni alkoi siitä, että opin muutaman duurin kitaralla.
Kolmen neljän duurin avulla voi jo säestää kaikkia lauluja.
Tuohon aikaan oli vähän soittotaitoisia nuoria.
Sain heti alkaa soittamaan kotiryhmissä.
Tajusin kuinka tärkeä rooli musiikilla oli.
Siitä alkoi tie ylistäjänä. Ylistin seurakunnissa ja kotiryhmissä.
Jumala on hyvä aina.
Musiikilla on ominaisuus koskettaa ihmisen sydäntä ja mieltä
toisin kuin mikään muu. Tyylejä on erilaisia.
Meillä on yksinkertainen ja nuorekas ylistystyyli.
Emme ole siinä kuitenkaan kiinni.
Täällä on läpileikkaus Viron seurakunnista ja ylistyksestä.
Ilo Herrassa on meidän vahvuus. Iloitessa ja ylistäessä
kohtaamme Hänet.
Kun luotu ihminen ja Luoja kohtaavat
syntyy jotakin. Siinä on räjähtävää energiaa.
Jumala on hyvä aina.
Suuri ero on ylistystapahtumalla ja tavallisella konsertilla.
Musiikillista tasoa en halua laskea. Muusikot ovat täällä sellaista tasoa,
kuin ovat. Tärkeintä on se, että ylistys tulee sydämestä
ja ihmiset voivat mukana ylistää. Tänään se toimi täällä.
Satuin nuortenryhmään, jossa kaikki nuoret olivat tulisia.
Meillä oli meitä reilusti vanhempia opettajia, joilla oli
voimakas kutsu kuuluttaa evankeliumia, ilosanomaa.
Vuosina 1987-1988 oli aika, jolloin ajoimme ympäri Viroa.
Ylistimme ja saarnasimme bussi- pysäkeillä ja puistoissa.
Usein tuli miliisi paikalle ja hajoitti meidän kokoontumiset.
Ilmapiiri oli odotusta täynnä ja muutoksia oli tuloillaan.
Kymmenen auton letkassa ajoimme monen kaupungin läpi.
Kauaa emme voineet yhdessä paikassa olla.
Lauloimme, puhuimme ja heilutimme kiellettyä Viron lippua.
Seuraavana päivänä 1.5. työläisten päivänä, jolloin ihmisten
oli pakko marssia läpi kaupungin, oli miliisi minun oven takana.
Minut vietiin yhdessä toisen miehen kanssa Raplaan, jossa pidettiin
pikaoikeudenkäynti. Sain 50 ruplaa sakkoa ja toinen mies 15 pv vankeutta
luvattomien kokousten pitämisestä. 15 päivää tuli Viron lipun käytöstä.
Meidän ryhmä kuului "huonomaineiseen" Elämän Sana seurakuntaan, josta
on syntynyt paljon seurakuntia. Neuvostomedia mustamaalasi sitä
ja puhui meistä valheellisesti. Itse olin mukana, siksi tiedän, kuinka
asiat todellisuudessa oli. Olimme tuliset ja Jumalaa janoavat nuoret.
Meidän motiivit olivat puhtaat.
Unelmoimme kaikin tavoin vapaasta Virosta.
Toimme ensimmäistä kertaa Viron sini-musta-valkoiset liput kadulle.
Seurakunnissa kävi paljon kuuluisia muusikkoja, jotka vahvistivat
vapaudensanomaa. Se oli jännittävää aikaa. Jumala varjeli meitä.
Oli monia tapauksia, jolloin KGB ja miliisi hyökkäsivät meitä vastaan.
Yksi kerta pantiin minut seinää vasten ja upseeri huusi:
"Kaikki juutalaiset ja kristityt me ammumme."
Hymyilin hänelle. Sydämessä oli rauha ja siihen se tilanne jäi.
Tällaisia hyökkäyksiä oli paljon, mutta Jumala auttoi meitä.
Moni mies oli uskon takia vankilassa.
Jumala varjeli ja vei meidät läpi kaikesta.
Isä kiitän Sinua Viron maasta, 15 maakunnasta ja
yli 40 kaupungista. Pyydän sinun rauhaasi ja armoasi
meidän nuorille ja vanhoille. Varjele meitä jatkuvasti.
Anna iloa, rauhaa ja pelastusta tälle maalle.
Kiitän Sinua kaikesta. Olet hyvä Jumala. Ylistän Sinua.
Asuimme kerrostalossa Tallinnassa. Naapurissa asui iäkäs nainen.
Puoliso oli kuollut. Hän eli yhdessä 50 v. poikansa kanssa.
Puoli vuotta poika oli juonut ja tuonut ryyppykavereita kotiiin.
Välillä piti poliisi kutsua, kun joku oli sammunut meidän oven eteen.
Tilanne meni huonommaksi ja mietin, miten iäkäs nainen siellä pärjää.
Hän ei pystynyt enää ulkona käymään.
Kerran koin, että minun pitäisi mennä hänen luo puhumaan Jumalasta.
Siitä, että Jumala rakastaa häntä.
Sanoin: "Ei, en tee sitä."
Olen aika pidättyvä ihminen vaikka toisaalta olen myös avoin.
En pidä tyrkyttämisestä. En halua mennä ovelta ovelle koputtamaan.
Minulle usko on henkilökohtainen ja on vaikea niin siitä kertoa.
Pari viikkoa taistelin. Sisällä oli voimakas tunne, että täytyy mennä.
Silti lykkäsin sitä eteenpäin. Sanoin Jumalalle, etten halua, sillä
en tunne sitä ihmistä. Miten alan vaan puhumaan Jumalasta?
Minusta keskustelu pitäisi syntyä luonnollisesti.
En päässyt siitä eroon. Yksi yö heräsin siihen, että olin hiestä märkä.
Pelkäsin. Näin kuinka kuolema nousi rappuja ylös.
Minulta on kysytty, miltä se näytti. Vastasin, oleellista ei ole se, miltä
se näytti vaan mitä siitä huokui. Se oli pelottavaa.
Se oli tumma hahmo. Se, mitä siitä huokui, oli niin
kauheaa, iankaikkista, pahaa ja täynnä vihaa.
Sitä kaikkea koin siinä hetkessä. Nousin ylös sängystä väristen.
Huusin apua Jumalalta. Tiesin, että kuolema menee naapuriin.
Se kokemus oli niin todellinen. Pyysin varjelusta myös omalle kodille.
Pyysin anteeksi Jumalalta, että en ollut mennyt puhumaan naapurille.
Pyysin, ettei kuolema pääsisi se yö sinne. Lupasin seuraava päivä mennä.
Seuraava päivä keräsin kaiken rohkeuteni ja sanoin Jumalalle,
että nyt lähden puhumaan Sinusta, vaikka en tiedä mitä ja miten.
Soitin ovikelloa ja salaa toivoin, ettei kukaan avaisi ovea.
Niin olisin vähintään yrittänyt.
Kuulin askeleita ja vanha rouva tuli avaamaan oven.
Kun hän minut näki, hän alkoi itkeä.
Hän kertoi minulle, että se yö oli yrittänyt hirttää itsensä.
Se ei onnistunut. Se oli sama yö, kun näin kuoleman rappuja nousemassa
ja rukoilin, että Jumala antaisi lisäaikaa.
Se hetki, sain ikäänkuin manttelin päälleni.
Raamattu puhuu voitelusta, joka antaa voiman ja kyvyn puhua
mitä ihminen muuten ei osaisi. Koin olevani täysin muutettu.
Koin Jumalan voitelua, voimaa ja armoa.
Puheeni muuttui toisenlaiseksi. Katsoin itseäni kuin sivusta.
Tuntui kuin päälläni olisi koko maailman rohkeus, usko,
rakkaus ja auktoriteetti. Tiesin, mitä sanoa. Olin selkä suorana.
Jälkeenpäin ajatellen se oli hämmästyttävää.
Sanoin: "Mennään sisään. Minulla on tärkeää sanottavaa."
Hän itki ja kutsui sisään. Kysyin, onko poika kotona.
Poika oli ja pyysin myös hänet sinne.
Mati katsoi minua ärtyneenä, mitä tein heillä.
Käskin häntä istumaan ja sanoin, että minulla on tärkeää sanottavaa.
Olin tosi konkreettinen vaikken luonteeltani ole sellainen käskevä.
Molemmat istuivat siellä edessäni. Kiertelemättä kerroin, kuinka olin
se yö nähnyt kuoleman nousevan rappuja ylös.
Puhuin varmana ja uskossa. Lyhyesti kerroin heille evankeliumin.
En ehtinyt pitkälle, kun Mati oli polvillaan maassa jalkojeni edessä.
Rukoilimme yhdessä heidän kanssaan. He ottivat molemmat Jumalan vastaan
ja saivat rauhan elämäänsä.
Siitä meni vajaa kaksi viikkoa, kun vanha rouva kuoli. Hän oli jo vanha.
Hän oli kiitollinen armosta ja rakkaudesta, jonka oli saanut.
Heidän elämänsä muuttuivat. Se oli konkreettinen kokemus,
joka puhuu siitä, että on olemassa pimeyden voimat ja
rakastava Jumala. Jatkuva taistelu käy näiden välillä.
Näemme sitä ympärillämme. Ihmiset kysyvät, jos Jumala on niin hyvä,
miksi on sotia ja media on täynnä huonoja uutisia.
Vastaus on yksinkertainen. Me elämme ikäänkuin sotarintamalla.
Ihminen ei tahdo alistua Jumalalle vaan tahtoo itse käydä omaa tietä.
Useimmat ihmiset eivät tajua, että heidän elämäänsä johtaa pimeyden voimat.
Konfliktit ja sodat syntyvät tästä.
Kun pimeys johtaa, seuraukset on tällaiset.
Jumala on hyvä. Kun annamme itsemme Hänelle, koemme hyvyyttä ja elämää.
Kaikkien tilanteiden keskellä, vaikka on ollut vaikeuksia, missä
tahansa elämänalueella, olen aina kokenut, että Hän on kanssani.
Vaikka tuntuu välillä, että Hän on etäällä eikä saa vastauksia,
luotan Häneen, rukoilen ja uskon Hänen Sanaansa,
"Heittäkää kaikki murheenne Hänen päälleen, Hän pitää huolen teistä.."
En voi kuvitella elämääni ilman Jumalaa.
Hänen armonsa ja rakkautensa on nyt jo yli 20 vuotta kantanut minua.
Jumala on rakkaus. Hän on elämä. Sitä ei saa minulta kukaan ottaa pois.
Mietin, mitä Jumala on minulle antanut, kun olen ollut uskossa.
Se on niin suurenmoista.
Miksi kukaan tervejärkinen ihminen luopuisi elämästä, rauhasta ja
rakkaudesta, jota hänelle tarjotaan täysin ilmaiseksi?
Suomennos: Päivi Pitko