Moi! Olen Satu Panula ja olemme Helsingissä.
Tänään tapaamme Sujo Johnin. Hän työskenteli World Trade Centerissä.
Tämä on hänen tarinansa.
Työskentelin World Trade Centerin pohjois tornissa 81:ssä kerroksessa.
Vaimoni Mary työskenteli eteläisessä tornissa 71:ssä kerroksessa.
Oli mahtavaa työskennellä siellä.
Talo oli liiketaloudellisesti tärkeä paikka.
World Trade Centerissä työskenteli 50 000 ihmistä.
Rakennuksessa oli iso ostoskeskus, ravintoloita ja pankkeja.
World Trade Centerillä oli jopa oma postinumero.
Se oli kuin kaupunki.
Junillakin oli pysäkit pohjakerroksessa.
Se oli ihmeellinen paikka, jossa oli paljon ihmisiä ja bisnestä.
Maailma tuli sinne tekemään kauppaa. Se oli ihmeellinen tunne.
Saavuin tuona aamuna töihin kello 7.30 aikoihin.
Istuin työpöytäni ääreen ja ajattelin hyvää elämäämme.
Meillä oli molemmilla hyvät työt ja palkka sekä odotimme vauvaa.
Kuitenkaan emme tehneet mitään Jumalan valtakunnan hyväksi.
Kirjoitin ystävälleni sähköpostin
kertoakseni halustani tehdä kristillistä työtä.
Lähetin sähköpostin kello 8.05, kun kuulin kovan räjähdyksen.
Se oli American Airlinesin lento 11 joka törmäsi rakennukseen.
Tiesimme sen olevan lentokoneen. Mikä muu se olisi voinut olla?
Tunsimme rakennuksemme kallistuvan vasemmalle, jolloin myös syttyi tulipalo.
Yläpuolellemme oli tullut iso aukko, josta näki 10 kerrosta ylöspäin.
Pelkäsimme kaikki kuolevamme ja rakennuksen romahtavan.
Emme tienneet sen olevan terroristi-isku.
Tiesimme, että kyseessä oli lentokone, sillä joku oli nähnyt sen.
Luulimme sen olevan pienkone, jonka lentäjä oli saanut sydänkohtauksen.
Arvelimme sen olevan pienkone.
Suuressa koneessa perämies olisi jatkanut lentoa.
Emme tienneet sen olevan suuri matkustajakone,
joka täydellä tankilla törmäsi rakennukseen.
Suuntasimme askeleemme tulen läpi rappukäytävälle.
Siellä mahtui vain muutama ihminen liikkumaan kerrallaan.
Tuhannet ihmiset tulivat mukaamme.
Mennessämme alaspäin kuulimme toisen räjähdyksen.
Toinen kone oli törmännyt eteläiseen torniin.
Kesti yli tunnin tulla alas 81 kerrosta.
Ulkona oli satoja kuolleita. He olivat hypänneet rakennuksesta.
Myös lentokoneista pudonneet ihmiset lojuivat maassa.
Turman alusta asti ajattelin raskaana olevaa vaimoani.
Hän työskenteli eteläisen tornin 71:ssä kerroksessa.
Juoksiessani ulos yritin soittaa kännykälläni joka ei toiminut.
Yhteydet olivat katkenneet.
Edellisenä iltana vaimoni oli tuskin pystynyt kävelemään.
Neljännen kuukauden odotusaikana hänellä oli selkäongelmia.
Kun minut oli vedetty raunioista
ajattelin useiden tuntien ajan vaimoni olevan kuolleen.
Molemmat rakennukset olivat sortuneet. Torneja ei enää ollut.
Raunioista nousi tuhkaa ja savua.
Henkeni oli säästynyt, mutta olin menettänyt toivoni vaimostani.
Ajattelen usein tuota päivää ja niitä urheita palomiehiä.
He menivät sisään, jotta muut pääsisivät ulos.
Raamattu sanoo, että suurin rakkaus on antaa henkensä toisen puolesta.
Juuri niin tapahtui syyskuun 11. päivänä vuonna 2001.
Uskomattomat sankarit juoksivat rakennukseen
päättäväisinä pelastaakseen ihmiset sieltä.
Olen tavannut noiden palomiesten leskiä ja äitejä.
Oikeastaan kannan mukanani palomiesten virkamerkkiä.
Sitä katsoessani ajattelen kuinka
he antoivat henkensä toisten puolesta.
Tulin alas 81 kerrosta ja lähdin etsimään vaimoani.
Silloin eteläinen torni sortui edessäni.
Ympärilläni oli 15-20 ihmistä ja ajattelin lopun tulleen.
Rakennus sortuu ja kohtaan kuoleman.
Mieleeni tuli Raamatusta kirje Roomalaisille 10:13.
"Jokainen joka huutaa avukseen Herran nimeä, pelastuu."
Aloin huutamaan Jeesuksen puoleen
ja pyysin muitakin tekemään niin.
Noin viiden minuutin päästä jatkoimme matkaamme.
Kaaduin maahan ja päälleni lensi rojua ja lasia. Luulin kuolevani.
Kahdenkymmenen minuutin päästä tajusin edelleen olevan hengissä.
Nousin ja yritin palata paikalle, jossa rukoilin muiden kanssa.
Tajusin, että he olivat kaikkki kuolleet.
Katsoin ympärilleni ja löysin elossaolevan FBI-agentin.
Otimme toisiamme kädestä kiinni ja aloimme rukoilemaan.
"Jumala, auta meidät pois tästä paikasta, jos se on tahtosi."
Näimme punaisen valon vilkkuvan savun keskellä.
Päättelimme sen olevan katutasolla ja aloimme kävelemään sitä kohti.
Se osoittautuikin oikeaksi arvioksi.
Se oli ambulanssin välkkyvä hälytysvalo.
Seurasimme sitä valoa, joka johti meidät turvaan.
Myöhemmin iltapäivällä kävelin kadun toisella puolella olevaan kauppaan.
Puhelimeni soi siellä ensimmäistä kertaa päivän aikana.
Huomasin, että vaimoni numerosta soitettiin.
Ajattelin jonkun ilmoittavan vaimoni olevan kuollut.
Se olikin vaimoni, joka olikin pelastunut.
Myöhemmin sinä iltana tapasimme toisemme
keskustassa Manhattanilla,
josta lautat veivät ihmisiä pois New Yorkista.
Oli todella hieno hetki nähdä toisemme elossa.
En tiedä miksi henkeni säästettiin
ja niin monet kuolivat.
Ainoa millä perustelen sen on, että päivämme ovat Jumalan käsissä.
Hän on alku ja loppu
ja ainoastaan Hän päättää elämämme päivistä.
Uskon siihen mitä Raamattu sanoo, että kaikella on aikansa.
Ei ollut aikani lähteä, joten olen yhä elossa.
Ymmärrän, että Jumala säästi minut tarkoitusta varten.
Tehtäväni on haastaa ihmisiä
miettimään mikä on elämässä tärkeää.
Jonain päivänä me kaikki kuolemme
ja silloin ei ole merkitystä missä asuit tai mitä omistit.
Ei ole merkitystä mitä teit elämälläsi.
Tärkeintä on iankaikkisuus
ja se olitko antanut elämäsi Kristukselle.
Tiedän varmuudella minne olen menossa. Taivas on paikkani.
En murehdi kuolemaa. Kuten sanoin aikaisemmin
Jumala päättää päivistämme.
Kristittynä meidän ei tarvitse pelätä kuolemaa.
Kuolema on vain siirtymävaihe
tästä maallisesta elämästä Jumalan luokse, jossa olemme ikuisuuden.
Suomessa vieraillessaan Sujo tapasi tuhansia nuoria ja jakoi
uskomattoman tarinansa heidän kanssaan.
Hän puhui kouluissa sekä kirkoissa.
Useat nuoret eivät koskaan aikaisemmin olleet käyneet kirkossa.
He kuulivat Sujon todistuksen ja pyysivät Jeesuksen sydämeensä.
Uskon, että kaikki ne joilla oli mahdollisuus tutustua Sujoon
ovat kanssani samaa mieltä sanoessani:
Oli mahtavaa pitää häntä vieraanamme
ja toivomme hänen tulevan taas pian Suomeen!