MÄRTRITE HÄÄL
MÄRTER: 1. Usu pärast kannatav inimene 2. Inimene, kes sureb usu eest
Tänapäevalgi kiusatakse kristlasi taga
Väärkoheldakse
Vangistatakse
Piinatakse
Iga päev
"Pidage meeles vange,
nagu te oleksite kaasvangid ja kurja kannatajaid,
sest ka teie olete alles maises ihus." Heebrealastele 13:3
Nõukogude Liidu kokkuvarisemise järel
kasvasid Ukraina ja Venemaa protestantlikud kogudused
õlg õla kõrval.
Ukrainlane Sergei Guts töötas aastaid Venemaal misjonärina.
Küll aga hakkas Venemaa õhustik kõige Krimmis toimuvaga seoses
palju muutuma.
Millist mõju on avaldanud tänane sõda
mõlema maa protestantlike koguduste omavahelisele lävimisele
ja kuidas kogudused üldse toimivad sõja keskel?
Märtrite Hääle koostööpartner Sergei juhib baptisti koguduste liitu Ukrainas
ja räägib seal piirkonnas valitsevast vaimulikust olukorras.
Tänase saate teema on: "Kas sõda lahutab vendi?"
Tere tulemast tänastele külalistele - Sergei Guts ja Petri Nurminen.
Tere tulemast Sergei Guts! - Tänan!
Sergei, on see te esimene kord olla Soomes?
Ei, ei ole esimene kord.
Olen ka varem Soomes käinud.
Küll aga esimest korda siin stuudios.
Tore siis, et saite tulla. - Tänan!
Te elate Kiievis.
Rääkige palun pisut sellest tööst, mida teete.
Elan tõesti koos oma naise- ja tütrega Kiievis,
ühes kortermajade linnaosas.
Elame juba 8 aastat Kiievis, tegeledes uute koguduste rajamisega.
Oleme aastaid tegelenud ka pagulaste aitamisega;
nende, kes on sõja tõttu pidanud pagema oma kodust.
Juhime neid inimesi Jumala juurde ja rajame selle läbi uusi kogudusi.
Alates ajast, mil sõda 24.02.2022 algas,
on meil olnud palju teenistusi ja võimalusi jagada inimestega.
Me ostame vaestele toiduaineid ja muud vajalikku.
Ühtlasi teeme koostööd teiste organisatsioonidega,
et aidata erinevaid inimesi nii Kiievis kui üle Ukraina.
Nii on sellegi töö kaudu sündinud palju uusi kogudusi.
Inimesed pöörduvad sõja ajal Jumala poole.
Ümberringi lendavad raketid ja majad saavad pihta,
aga inimesed tulevad kokku ja pöörduvad Jumala poole.
Nii on meil ka palju tööd teha.
Käisin veidi aega tagasi Odessas, kus üks pastor ütles:
"Raketid muudavad teoloogiat."
Olete te kuidagi märganud, et ümberringi lendavad raketid
mõjutavad kuidagi koguduse tegevust ja õpetust?
Tõsi. Vastab tõele.
Lendavad raketid panevad väärtusi ümber hindama.
Majad ja vara pole inimestele enam nii olulised.
Elu on tähtsam.
Inimesed aga, kes on juba silmitsi surmaga,
mõtlevad, kas nad usuvad Jumalasse
ja mida neil on öelda, kui nad surres Jumala ees seisavad?
Raketid muudavad ka pastorite arusaamu.
Enam pole niivõrd oluline mõne palvemaja ehitamine,
kuivõrd inimeste hinge päästmine.
Sest piisab ühest raketitabamusest ja palvemaja pole enam.
Inimeste hinge pääste on palju olulisem.
Nii tulebki suhelda, olla koos ja aidata inimesi.
Kas evangeeliumi kuulutamine ja risti ligi hoidmine
on ka muutunud kuidagi kergemaks?
Ikka.
Evangeeliumi kuulutamine on muutunud lihtsamaks,
sest ohu korral jõuab rist inimestele lähemale.
Valitsus ja erinevad jõustruktuurid ei oska inimesi aidata,
mistõttu nad pöörduvadki kiriku poole.
Me aga lihtsalt vestleme ja suhtleme nendega,
mispeale inimesed pöörduvad Jumala poole.
Nii on meil pühapäeviti kirikud rohkelt inimesi täis.
Mainisite ennist, et Ida-Ukrainast on tulnud palju pagulasi.
Oskate ka ehk öelda, kui suures mahus neid on tulnud?
Statistikaga on nii nagu on.
Väidetakse, et üle 5 miljoni inimese on pagenud Euroopasse
ja üle 10 miljoni inimese on pagenud idast lõuna poole.
Kuidas nad oma eluga hakkama saavad?
Kasvõi näiteks Kiievisse tulles.
Inimesed teevad kõik selle nimel, et elada Kiievis või selle lähedal.
Valitsus on eraldanud põgenikele eraldi hooned -
puhkekodud ja sanatooriumid.
Aga ka tavakodanikud on andnud oma kodusid
põgenikele elamiseks.
Kel aga rahaliselt vähegi võimalik, üürib endale ise kodu -
nii Kiievis või siis hästi selle lähedal.
Siin on oluline mõista,
et paljud kiievlased on põgenenud sõja eest läände.
Nii on paljud korterid tühjad, mis üüritakse siis välja.
Siin paar küsimust teile isiklikult.
Oleksite te eales osanud arvata,
et sõda võtab nii suured ja tõsised mõõtmed?
Nagu öeldud, tegelesime juba varem põgenikega,
mil Ukrainas toimus al 2015. aastast teatud sõjaline tegevus.
Teadsime, et sõda tuleb ja see tuleb varsti.
Kõik me liidu kogudused valmistusid selleks,
varudes toiduvarusid jne.
Samas me muidugi ei teadnud, mida oodata.
Jagasime mu enda koguduses kõik inimesed gruppidesse
ja määrasime neile gruppidele oma juhid.
Ühtlasi jagasime kõigile ka juhiseid,
mida hädaolukorras teha ja kuhu varjuda.
Ühtlasi olid meil toiduvarud kõigile.
Nii et kui siis sõda 24. veebruaril hommikul k 4 paiku algas,
oli meil k 7 suur hulk inimesi palvelas koos
ja me pidime nendega midagi ette võtma.
Nad kartsid ega tahtnud minna koju, küsides, mida nad tegema peavad.
Osad neist saatsime Lõuna-Ukrainasse.
Nendega aga, kes jäid,
saime iga tund koguduses kokku ja palvetasime.
Palve käis 24/7 ja 90 päeva jutti.
Mis mõtteid see teis tekitas,
kui vene väed liikusid 24.02. Kiievi suunas?
Esiteks pidin pastorina kandma hoolt inimeste ees.
Mitte iseenda, aga koguduse rahva eest.
Mu Ameerika sõbrad ütlesid,
et võin lahkuda maalt ja minna USAsse ohutusse kohta,
aga ma tundsin, et Jumal tahab, et jääksin.
Nii me siis jäime, kandes hoolt inimeste eest.
Tööd oli ja on palju, nii et on, mida teha.
Tahtsin küll oma naise ja tütre läände saata,
aga naine keeldus ja ütles:
"Elame või sureme, aga me teeme seda koos."
Seetõttu olemegi kõik koos.
Me salvestame seda saadet suve alguses,
kus Kiiev on kogenud ikka väga palju rünnakuid.
Eile 50 raketirünnakut, täna veelgi rohkem.
Vaatasime just enne salvestust järgi ja praegu käivad pidevad rünnakud.
Mis tunne see on elada sellises olukorras,
kui taevast koguaeg lendab midagi?
Inimesed olid sõja alguses väga hirmul.
Niipea, kui raketid lendasid ja sireenid kõlasid,
jooksid inimesed kohe varjenditesse.
Eks osa inimesi tee seda veel tänagi.
Samas aga on ka palju neid, kes jätkavad häire peale oma tööd.
"Aaaa, rakett lendab. Heakene küll."
Teil endal on väga eriline side Venemaaga,
kuna olite seal palju aastaid misjonär.
Kuidas te üldse Venemaale sattusite?
See pole tänasel päeval populaarne teema.
Aga jah, me olime Venemaal misjonärideks.
Kokku 22,5 aastat.
Me lahkusime 1992. aasta alguses Ukrainast
ja läksime Uljanovskisse Venemaal, rajades seal oma teenistuse.
Üks Ukraina evangeelne ühing läkitas meid sinna kogudusi rajama.
Nii teenisimegi seal 22,5 aastat
ja palju kogudusi sai rajatud sealsetes linnades.
Nii tekkis seal lausa terve koguduste liit.
Kõige sellega me seal tegelesimegi.
Kas polnud nii, et peale Nõukogude Liidu lagunemist
tegid mõlema maa protestantlikud kogudused koostööd?
Nõukogude Liidu päevil
pidid koguduste liidud tõesti koostööd tegema
ja seda me ka tegime.
Kas me räägime Venemaast ja Ukrainast
või lihtsalt erinevatest konfessioonidest?
Mõlemast.
Jah, palju tehti koostööd ja palju sündis ka uusi kogudusi.
Kui aga Perestroika tuli, hakati vaikselt oma asja ajama.
Kuid nii või teisiti tegime ikka koostööd.
Saan aru, et see on raske teema,
aga Soomestki on olnud töötegijaid mõlemal maal.
Kuidas on sõda mõjutanud
nende maade koguduste omavahelisi suhteid?
See on raske küsimus.
Kuna tegutsesin ise Venemaal,
tunnen sealt väga palju sõpru ja kogudusi.
Tänu Ukraina-Venemaa sõjale osade nendega suhted purunesid
ja teistega on pingeline seis, nii et väga raske olukord.
Küll aga võin öelda,
et väga paljud Venemaa pastorid ja usklikud
on selle sõja vastu ja Ukraina poolt.
Kuna nad aga kardavad, siis nad ka vaikivad.
Neil on isegi raske ukrainlastega suhelda,
sest salateenistus jälgib igat nende sammu.
Ega ukrainlased muidugi ka venelastesse kõige paremini ei suhtu
ja kõik Venemaaga seotu on tabu.
Nii et väga raske olukord.
Kuid usume, et Jumal klaarib need asjad
peale sõda kuidagi ära.
See nõuab kindlasti palju palveid ja Jumala meelsuses andestamist.
Ja ka palju aega.
Rääkides aga Ukraina kogudustest,
siis milline on nende igapäeva elu selle sõja keskel?
Palju sõltub asukohast ja regioonidest.
See on väga erinev.
Mida kaugemale maa ida osast,
seda rahulikum tõenäoliselt ka koguduste elu on.
Meil on kaks põhiprobleemi või nende keskel ka võimalust.
Esiteks aidatakse kõiki idas ja sõjarindel olijaid.
Nii et kõik kogudused aitavad neid ja hoolivad neist.
On seal ka palju inimesi usklikuks saanud
nagu oleme kuulnud?
Seda nimelt just Ida-Ukrainas.
Ukrainas toimub praegu väga palju.
Jumal on avanud uksi
ja paljud inimesed pöörduvad Jumala poole,
parandavad meelt ja käivad kirikus.
Nii Ida- kui Kesk-Ukrainas kui igal pool.
Meie kirikus aga on 24 noort meest,
kes on kutsutud rindele ja kes sõdivad Ukraina eest.
Me palvetame nende eest.
Nõnda aga on igas kirikus üle Ukraina.
Kõik paluvad Jumala poole, et Jumal hoiaks ja varjaks meid.
Üks sõduritest käis me koguduses tunnistamas,
paludes, et jätkaksime ikka palvetamist
ja öeldes, et palvetav kogudus on kui teine rinne.
Jumal teeb rindel imesid.
Me saate vaatajate seas on neid, kes tahaks aidata Ukrainat.
Kasvõi Märtrite Hääle kaudu.
Kui suur tähendus on välismaa abil Ukrainale?
Esiteks läheb usklike ja koguduste poolt saadetud abi
eelkõige ilmalikele inimestele ja sõjaväelastele,
et kogu sõda üle elada.
See on ülioluline
ja ilma selleta ei jääks ukrainlased ellu.
See on lausa kriitiliselt oluline.
Sest tehased ei tööta, eluasemeid pommitatakse
ja kõige tootmine on takistatud.
Nii on igasugune abi ülioluline.
Kas ka see on tinginud inimeste tuleku kirikusse?
Muidugi.
See on võimalus, mille kaudu kuulutada evangeeliumi
ja seejärel jagada inimestele toiduaineid.
Jeesus tegi ju seda sama.
Jutlustas ja seejärel toitis inimesi.
Seda eeskuju me järgimegi,
saates ka oma palved Ukraina poole teele.
Suur tänu Sergei
ja me jätkame teemaga järgmises saates.
Huvitavaid lugusid võite lugeda ka Märtrite Hääle ajakirjast,
mis on tellitav aadressilt: www.marttyyrienaani.fi
Sealt leiate ka palju häid raamatuid.
Üheks neist Richard Wurmbrandi elulugu,
kes rajas Märtrite Hääle teenistuse.
Ta kannatas tagakiusu all Rumeenias,
kui Nõukogude Liidu väed sinna sisse tungisid.
Palju põnevat lugemist Jumala tegudest.
Aitäh, et olite meiega ja olge õnnistatud!
Tõlge: Anne-Ly Raukas