Tervetuloa. - Kiitos paljon.
Olet ensi kertaa Suomessa.
Meitä suomalaisia kiinnostaa aina, miten koet Suomen sään.
Tänään oli kylmä, noin +1 astetta, ja satoi vettä. Miltä se tuntui?
Vähän erikoiselta, sillä tulen kuumasta maasta, mutta hienolta.
Saavuin illalla ja olen ollut suurimmaksi osaksi sisällä, -
mutta pidän säästä tai ainakin tunnelmasta ja ihmisistä.
Mukavaa, että olet kanssamme. Kertoisitko, mistä olet kotoisin?
Olen alun perin Palestiinasta.
Vanhempani ovat palestiinalaisia. He muuttivat Lähi-itään.
Olen siis asunut Lähi-idässä, mutta nyt työskentelen Irakissa.
Millainen oli lapsuutesi? Emme tiedä kovin paljon Lähi-idästä.
Mitä lapset tekivät siellä? Pelasitteko jalkapalloa?
Vartuin pakolaisleirillä kuten useimmat palestiinalaiset tuolloin.
Vanhempani muuttivat Palestiinasta Lähi-itään vuonna 1948.
Perheeni asui siis pakolaisleirillä, -
ja minä synnyin siellä. Siellä minä sitten olin.
Koko perheeni on muslimeja.
Vartuin siellä. Kävin nuorena moskeijassa, -
rukoilin viidesti päivässä, paastosin Ramadanin aikaan -
ja noudatin muslimirituaaleja. - Paastositko jo pikkulapsena?
Lapsia pyydetään aloittamaan paasto, kun he ovat 7-vuotiaita.
Aluksi paastosin puoli päivää. 8-vuotiaana paastosin koko päivän.
Onko vaikeaa paastota kuumassa ilmastossa?
Saako päivällä juoda? - Ei, päivällä ei saa juoda vettä, -
vaan on paastottava auringonnoususta auringonlaskuun.
Koko sinä aikana ei saa syödä eikä juoda eikä tehdä mitään, -
mutta meidät opetetaan siihen pienestä pitäen.
Et siis voinut mennä ulos pelaamaan jalkapalloa Ramadanin aikana?
No, 7―9-vuotiaina voimme, -
mutta 10―11-vuotiaina meidän oletettiin paastoavan, -
rukoilevan ja käyvän moskeijassa viidesti päivässä, jos mahdollista.
Islam oli siis lapsuudessasi melko tärkeä asia.
Kyllä. Äitini kävi Mekassa kolme tai neljä kertaa, -
isäni kävi kerran. Se oli koko perheen juttu.
Osa heistä on tiukempia muslimeja, osa modernimpia.
Mikä on tiukan ja modernin muslimin ero?
Toiset rukoilivat viidesti päivässä ja paastosivat.
Osa siskoistani peitti itsensä, osa ei.
Heitä kutsutaan nimimuslimeiksi. He ovat kulttuurisesti muslimeja, -
mutta eivät harjoita uskontoa. Itsekään en ollut tiukka muslimi.
Teini-ikäisenä en harjoittanut islamia.
Join ja poltin. En oikein innostunut uskonnosta, -
mutta osa veljistäni ja siskoistani oli tiukkoja muslimeja.
Olitko jotenkin erilainen nuori Lähi-idässä, -
vai oliko tavallista, että nuoret joivat ja polttivat?
Lähi-idässä näkee kumpaakin.
Siellä on muslimeja, jotka polttavat ja juovat ynnä muuta.
Läheskään kaikki eivät ole tiukkoja muslimeja, jotka käyvät moskeijassa.
Siellä on myös nimellisesti muslimeja, -
jotka rukoilevat ehkä vain kerran viikossa perjantaisin.
Toiset rukoilevat joka päivä, toiset vain suurina juhlapyhinä.
Siellä on monenlaisia ihmisiä.
Suurin osa ystävistäni ja koulukavereistani ei rukoillut.
He olivat siis muslimeja vain paperilla. - Niin.
Emme harjoittaneet uskontoa, toisin kuin suvun vanhimmat jäsenet.
He lukivat Koraania ja kävivät moskeijassa, -
mutta lapsuudessani ja nuoruudessani useimmat kaverini eivät tehneet niin.
Miten tiesi vei pakolaisleiriltä Irakiin?
Asepalveluksen jälkeen. Lähi-idässähän on pakko palvella -
parisen vuotta armeijassa. Se on pakollista.
Sen jälkeen ystäväni kutsui minut Irakiin tekemään töitä kanssaan.
Hän oli myyntimies, joka myi yrityksille tarvikkeita.
Menin hänen luokseen Irakiin -
tuomaan sinne tuotteita Lähi-idästä.
Pidin Irakista, siellä oli mukavaa. Aloitimme työmme toimittamalla -
sikäläisille yrityksille ja tehtaille puutavaraa ja metallia.
Meillä oli sopimus palatsin kanssa. Aloimme toimittaa sille tavaraa.
Tuohon aikaan Saddam Hussein rakensi palatsin joka kaupunkiin.
Aloimme saada hallinnolta tavarantoimitussopimuksia -
hänen palatsiensa rakennusta varten. - Se oli Saddam Husseinin aikaa.
Miten kuvailisit ihmisten elämää Irakissa tuohon aikaan?
Millaisia ihmisiä siellä asui?
Irak oli mahtava paikka, kun aloin käydä siellä 80-luvun alussa.
Talous kasvoi vauhdilla 80―90-luvulla.
Ihmisten elämä oli todella hyvää.
Toki siellä oli Persianlahden sota, mutta koko maan talous kasvoi.
Irakin dinaarin arvo oli kolme dollaria, ja taloudessa meni loistavasti.
Meillä oli siellä todella mukavaa, koska yrityksemme teki tuolloin paljon rahaa.
Mitä työtä se siis oikein oli?
Toimitimme palatsien rakennustarvikkeita, -
kuten puuta, metallia -
ja erikoislaattoja.
Ostimme niistä vaikkapa Italiasta ja toimitimme ne Irakiin.
Palatsin ja jordanialaisen yrityksemme välillä oli viralliset sopimukset.
Sitten syttyi sota.
Amerikkalaiset alkoivat pommittaa Irakia. Millaista se oli?
Näitkö pommituksia?
Kyllä. Ensimmäisiä pommeja alkoi tulla 19.1.1991 -
kello kahdelta aamuyöllä. Asuin Irakissa lähellä palatsia.
Näimme, miten pommit osuivat palatseihin ja joka paikkaan.
Oliko se pelottavaa? - Oli, koska emme osanneet odottaa sitä.
Ajattelimme, että lehdissä vain puhutaan, mutta se alkoi yöllä.
Pommitus jatkui taukoamatta aamuun asti.
Lisäksi näimme, että lentokoneista ammuttiin konetuliaseilla.
Olimme sen pommituksen alla ja näimme, -
miten pommit räjähtelivät ympärillä. Kyllä, se oli pelottavaa.
Kokivatko irakilaiset, että kristityt hyökkäsivät heitä vastaan?
Sanoivatko he, että kristitty maa tuli pommittamaan heitä?
Kyllä. Tuohon aikaan -
Irakissa asui paljon kristittyjä.
Irakissa asui tuolloin 1,5 miljoonaa kristittyä.
He elivät ihan hyvää elämää, heillä ei ollut kovin vaikeaa.
Kun pommitukset alkoivat, ihmiset pakenivat Irakista.
Sodan pelko sai heidät lähtemään maasta vuonna 1991.
Minäkin lähdin Irakista, -
kun pommitus alkoi käydä yhä raskaammaksi.
Monet irakilaiset pakenivat Jordaniaan, Syyriaan ja Libanoniin, -
koska pommitusten keskellä oli niin vaikea elää.
Irakin sota muutti myös sinun elämäsi erikoisella tavalla.
Kertoisitko, mitä sodan aikana tapahtui?
Vielä vähän taustastani.
En ollut mikään tiukka muslimi enkä harjoittanut islamia.
Olin käytännössä ateisti enkä uskonut mihinkään uskontoon.
Kuten sanoin, sodan syttyessä meillä oli sopimus hallinnon kanssa.
Meidän piti toimittaa tavaraa palatsien rakennusta varten.
Kun sota syttyi, kadotimme rekat, jotka kuljettivat rakennustarvikkeita -
satojen tuhansien dollarien edestä. Emme tienneet, missä ne olivat.
Minä ja kristitty työkaverini olimme allekirjoittaneet sopimukset -
hallinnon ja yritysten kanssa.
Jos emme toimittaisi tavaroita hallinnolle, -
menettäisimme satoja tuhansia ja joutuisimme vankilaan, -
koska meidän arveltaisiin varastaneen palatsin rakennustarvikkeet.
Meitä pelotti. Mitä meille tapahtuisi?
Ystäväni sanoi: "Mennään kirkkoon rukoilemaan." Pidin häntä hulluna.
Minähän olin muslimi. Jos haluaisin rukoilla, menisin moskeijaan.
En tosin halunnut mennä moskeijaan. Halusin vain mennä baariin juomaan.
Hän sanoi: "Tule kirkkoon, sen jälkeen voit mennä baariin tai tehdä mitä vain."
Hän sai minut suostuteltua, ja menimme yhdessä kirkkoon.
Kirkossa kysyin, mitä minun piti tehdä. Hän sanoi, ettei mitään erityistä.
Voisin sulkea silmäni, jos haluaisin, tai olla sulkematta.
Ajattelin, että onpa helppo uskonto. He eivät tee mitään. Hän sanoi: "Niin."
Hän selitti tilanteemme pastorille, ja he alkoivat rukoilla.
Silloin Jumala antoi minulle kuvan. En tosin tiennyt, että se oli Jumalalta.
Jumala näytti minulle paikan, jossa rekat olivat.
Rukouksen jälkeen kerroin ystävälleni, mitä oli tapahtunut.
Hän sanoi: "Se on Jeesukselta. Kiitos Jumalalle!"
Hän alkoi höpistä kristittyjen kieltä. Pidin häntä ihan hulluna.
Sitten hän sanoi: "Mennään paikkaan, jonka Jeesus näytti sinulle.
Sieltä löydämme rekat ja kuljettajat ja pelastumme."
Menimme sinne yhdessä. Rekat olivat olleet matkalla Bagdadiin, -
kun pommitus alkoi. Amerikkalaiset pommittivat viestintäkeskukset, -
ja niinpä puhelimet eivät toimineet. He olivat jo ylittäneet rajan, -
mutta eivät saaneet meihin yhteyttä, emmekä tienneet, missä he olivat.
He päättivät pysäköidä rekat matkan varrella olevan vankilan parkkipaikalle.
He ajattelivat olevansa siellä turvassa.
Sieltä ryöstelijät eivät tulisi varastamaan heidän lastiaan.
Siksi he pysähtyivät sinne siksi aikaa, että saisivat yhteyden meihin.
He tekivät niin kuin kuvassani oli.
Saavuin ystäväni kanssa vankilan parkkipaikalle.
Näin heidät edessäni juuri samalla tavalla kuin näkemässäni kuvassa.
Silloin ajattelin, että kristityt tekevät taikoja.
Sanoin ystävälleni, että halusin tietää siitä lisää, koska se oli voimallista.
Näin kirkossa aivan saman kuvan kuin silmieni edessä parkkipaikalla.
Hän sanoi, ettei se ollut taikuutta, vaan Pyhän Hengen työtä ynnä muuta.
Minusta hän oli sekaisin, mutta siitä hetkestä asti -
olin kiinnostunut tuntemaan sen voiman, joka kristityillä on.
Sanoin ystävälleni, että hän saisi opettaa minulle tuosta taikuudesta.
Halusin oppia itsekin tekemään tuollaisia taikoja.
Näin se alkoi. Kiinnostuin kristin- uskosta ja halusin tietää siitä lisää.
Tuon hetken jälkeen halusin tietää lisää kristinuskosta.
Se oli ensimmäinen askel, mutta miten se jatkui?
Tapahtui jotain muuta. - Tietysti.
Sodan ja pommitusten käydessä yhä rankemmiksi -
palasin kotiin ja vanhaan työpaikkaani.
Löysin yrityksestä erään toisen kristityn työkaverin.
Hän oli yksinkertainen mies ja kuului perinteiseen koptikirkkoon.
Aloin kysellä häneltä vaikeita kysymyksiä kolminaisuudesta, -
Jumalan Pojasta, rististä, neitsyt Mariasta jne.
Tuo mies oli todella yksinkertainen eikä osannut vastata kysymyksiini.
Rehellisesti sanottuna yritin evankelioida häntä -
ja käännyttää häntä islamiin, koska hän ei tuntenut uskontoaan, -
vaikken itsekään ollut tuolloin uskontoa harjoittava muslimi.
Se oli vähän hassua. Sitten eräänä päivänä hän pyysi, -
että kutsuisin hänen lähetystyöntekijäystävänsä käymään.
Mies sanoi, että hän tunsi Raamatun ja osaisi vastata kysymyksiini.
Niin hän toi ystävänsä käymään, ja hän alkoi käydä toimistossani.
Aloimme puhua, keskustella ja väitellä asioista.
Olin hämmästynyt siitä, että hän tunsi sekä Raamatun että Koraanin hyvin.
Minua nolotti, koska en tuntenut Koraania yhtä hyvin kuin hän.
Yritin aina voittaa väittelyt, -
mutta hän voitti ne joka kerta, ja se suututti minua.
Hän kävi toimistossani melkein joka päivä.
Parin kuukauden päästä hän kutsui minut kirkkoonsa.
Menitkö? - Menin.
Menin hänen kirkkoonsa. Se oli karismaattinen seurakunta.
Menin sinne. Istuin takapenkissä ja lähdin ennen kokouksen loppua, -
koska en halunnut puhua kenellekään. Olin nimittäin ennen ujo.
Eräänä päivänä siellä oli joku vieraileva saarnaaja.
Hän alkoi saarnata ja antoi pelastuskutsun heti aluksi.
Kristillisissä piireissä on tapana antaa pelastuskutsu lopuksi, -
mutta tämä mies aloitti sillä. Hän alkoi huutaa ja karjua, -
osoitti minua kädellään ja kysyi: "Miksi elät vielä synnissä?"
"Miksi teet aviorikoksen, valehtelet, petkutat?"
Hän luetteli kaikki synnit, joita tein. - Osoittiko hän sinua?
Hän katsoi ja osoitti minua, ei ketään muuta koko seurakunnassa.
Ajattelin, että hän puhui minulle. Nyt tiedän, että se oli Pyhä Henki.
Silloin ajattelin, että mies, joka pyysi minut sinne, oli kertonut ongelmistani.
Tunteeni kuohuivat. Olin vihainen miehelle, joka toi minut sinne, -
ja halusin lyödä häntä. Kuinka hän kehtasi kertoa ongelmistani -
kaikille näille ihmisille? Sitten pastori käski minun nousta ylös.
Koin, ettei ollut muuta vaihtoehtoa. Hän puhui minulle ja osoitti minua.
Hän halusi, että nousisin seisomaan, joten nousin.
Hän ja pari muuta miestä kysyivät, tahdonko antaa elämäni Jeesukselle.
Kysyin, oliko minulla muuta vaihtoehtoa. Pastori sanoi: "Ei."
"Miksi?" Hän sanoi: "Jos menet ulos, joudut autokolariin ja kuolet, -
olet menettänyt pelastuksesi." Hän ei tiennyt minun olevan muslimi.
Hän piti minua uskosta luopuneena kristittynä, joka oli tullut takaisin.
Hän ei olisi tehnyt sitä julkisesti, jos olisi tiennyt, että olen muslimi, -
koska sellainen ei ole sallittua. Se on laitonta.
Hän ei tiennyt sitä, koska oli ulkomaalainen ja vierailija.
Suostuin, koska vaihtoehtoa ei ollut. He laskivat kätensä ylleni -
ja alkoivat rukoilla. Kaaduin lattialle ja itkin kuin pikkulapsi 15 minuuttia.
En tiennyt, mitä minulle tapahtui. Lähi-idässä miehet eivät itke, -
mutta siellä minä vollotin kaikkien edessä. Se oli nöyryyttävää, -
mutta tiedän, että silloin Herra kosketti sydäntäni.
He kysyivät, halusinko rukoilla ja antaa elämäni Jeesukselle, ja tein sen.
Tuona päivänä todella annoin elämäni Jeesukselle ja rukoilin.
Herra otti minut siitä paikasta, juomisesta, polttamisesta ja kiroilusta.
Hän vei minut vapautumismatkalle kaikista näistä huonoista asioista.
Se oli ensimmäinen päiväsi kristittynä. Miten matka jatkui?
Olit tuore uskova, mutta et tiennyt paljoa kristinuskosta.
Sitten etenit askel askeleelta. Millaista se oli?
Se ei ollut helppoa. Olin kiinnostunut kristinuskosta ja annoin elämäni.
Aloin käydä seurakunnassa, ja sen johtajat laittoivat minut kurssille, -
joissa opiskeltiin opetuslapseutta ja perusasioita islamista.
Pastorit rukoilivat kanssani ja pitivät minusta huolta.
He saivat kuulla, että minun piti päästä eroon tupakasta.
Poltin kolme pakettia päivässä.
Se oli hassu juttu. He rukoilivat kanssani -
ja rohkaisivat minua lopettamaan tupakoinnin ja juomisen.
He sanoivat, että koska olin kristitty, minun ei pitäisi tehdä niin.
Kiroilin myös paljon. Käytin kirosanoja joka lauseessa ja niiden välissä.
Käytökseni ei ollut kaiken kaikkiaan kovin hyvää, mutta he sanoivat, -
että kristittynä minun pitäisi muuttua. Jumalan armosta -
ja heidän avullaan lopetin pikku hiljaa tupakoinnin ja juomisen.
Menin myös mukaan seurakunnan evankeliointityöhön.
Meillä oli kursseja muslimien evankelioinnista ja tavoittamisesta.
Aloin mennä ystävieni kanssa kaduille ja eri paikkoihin -
evankelioimaan ja puhumaan Jeesuksesta.
Se oli matka, eikä se ollut helppoa. Jumala teki minussa työtään -
heti ensimmäisestä päivästä asti vapauttaakseen minut näistä asioista.
Miten läheisesi ja perheenjäsenesi reagoivat?
Se ei ollut heille helppoa, koska tuotin heille häpeää.
He sanoivat, että sain olla kristitty, kunhan olisin hiljaa.
En olisi saanut mennä kaduille tai puhua uskosta kenellekään, -
mutta sanoin, etten voinut olla hiljaa. Aloin aina puhua, -
evankelioida, tehdä lähetystyötä ja kiertää ovelta ovelle.
Perheeni ja ystäväni huomasivat, että puhuin uskostani avoimesti.
Riitelimme ja väittelimme paljon, ja kerran he hakkasivat minut.
He mursivat hampaani, -
työnsivät puukon kylkeeni ja iskivät minuun tupakannatsoja.
Oma perheesikö? - Kyllä.
Ymmärrän, mitä ajattelet, mutta tuotin heille häpeää.
Tuotin häpeää perheelleni. - Koska vaihdoit uskontoa.
Kyllä, koska uskonnon vaihtaminen on muslimille todella paha juttu.
Koraanissakin sanotaan, että jos joku luopuu islamista, hänen tulee kuolla.
Perhe halusi suojella mainettaan siinä maassa.
He eivät olisi halunneet tehdä sitä. He halusivat minun olevan hiljaa, -
mutta en voinut, ja siksi asiasta tuli heille yhä vaikeampi ja vaikeampi.
Ymmärrän sen. Se, että vaihdan uskontoa, -
ei ole henkilökohtainen asia, vaan perheen tai heimon päätös.
Se ei ole kuin länsimaissa, missä jokainen päättää omista asioistaan.
Lähi-idässä kyse on koko perheen tai heimon asiasta.
Pystyitkö vielä elämään heidän kanssaan? - En.
Ongelmien jälkeen seurakunta vei minut turvataloon.
Piileskelin siellä 3―4 kuukautta.
Vuosin verta, ja etuhampaani puuttuivat.
Vatsassani oli verta ja kehossani arpia.
Seurakunta piti minua siellä jonkin aikaa turvassa.
Sitten jatkoin taas evankeliointia. En pystynyt lopettamaan.
Millaista on elää kristittynä Lähi-idässä nykyisin?
Se riippuu maasta, paikasta ja tilanteesta.
Lähi-idässä on kristittyjä, jotka tulevat kristityistä perheistä.
Heitä on noin 2―3 prosenttia väestöstä jokaisessa maassa.
Jos puhutaan Irakista, siellä oli Saddamin aikana eli 80―90-luvuilla -
1,5 miljoonaa kristittyä, mutta nyt heitä on alle 300 000.
Näitä perinteisiä kristittyjä ovat mm. katolilaiset, ortodoksit, armenialaiset.
Evankelinen kirkko aloitti toimintansa Irakissa vuonna 2003.
Saddamin hallinnon kaatumisesta asti koko maassa oli ollut -
yksi evankelinen arabiseurakunta, jossa on noin 400 jäsentä.
Se on Bagdadin evankelinen arabiseurakunta.
Koko Irakissa ei ollut muita evankelisia seurakuntia.
Vuoden 2003 ja hallinnon kaatumisen jälkeen -
maahan on tullut myös baptisti- ja helluntaiseurakuntia.
Niitä on tullut eri puolille maata.
Evankelinen liike alkoi Irakissa vasta vuoden 2003 jälkeen.
Muissa Lähi-idän maissa kuten Jordaniassa ja Syyriassa -
evankelinen liike on edelleen todella pieni ja rajoitettu.
Arvelen, että Jordaniassa on noin 10 000 evankelista uskovaa.
Se ei ole kovin paljon. Myös Syyriassa evankelinen vähemmistö on pieni.
Katoliset ja ortodoksit mukaan lukien kristittyjä on 2―3 prosenttia väestöstä.
Puhun nyt aivan erilaisista kristityistä eli muslimitaustaisista uskovista.
Tämä ryhmä kasvaa jatkuvasti. Heitä on kohta enemmän kuin evankelisia, -
koska niin monet muslimit tulevat Kristuksen luo.
Vuoden 2014 ja Isisin hallinnon jälkeen -
todella monet muslimit ovat kääntyneet kristinuskoon tai muihin uskontoihin.
Kohtaavatko he saman tilanteen kuin sinä, -
eli uskonnon vaihtamisesta ei pidetä? - Kyllä.
Se on häpeä sekä kulttuurisesti että uskonnollisesti.
Se ei ole sallittua eikä vapaasti tehtävissä.
Irakissa on kuitenkin Kurdistan-niminen alue, -
jonka hallinto antaa ihmisille vapauden vaihtaa uskontoaan.
Vaino tulee kuitenkin perheen ja heimon taholta.
Hallinto sallii sen. Sen sijaan muilla alueilla kuten Bagdadissa, -
muissa kaupungeissa ja Etelä-Irakissa he kohtaavat vainoa.
Meillä on turvatalo, jonne viemme henkensä edestä pakenevat ihmiset.
Heitä tulee eteläosasta ja naapuri- maista, joissa islam on vahva.
He pakenevat henkensä edestä, koska ovat kääntyneet kristinuskoon.
Minulla olisi tästä monta tarinaa kerrottavana.
Kiitos tästä hetkestä.
Seuraavassa jaksossa saat kertoa lisää näistä tarinoista ja työstäsi.
Suomennos: Anni Lähteenmäki