MÄRTRITE HÄÄL
MÄRTER: 1. Usu pärast kannatav inimene 2. Inimene, kes sureb usu eest
Tänapäevalgi kiusatakse kristlasi taga
Väärkoheldakse
Vangistatakse
Piinatakse
Iga päev
"Pidage meeles vange,
nagu te oleksite kaasvangid ja kurja kannatajaid,
sest ka teie olete alles maises ihus." Heebrealastele 13:3
Mahmoud sündis Lähis-Idas, pagulaslaagri vaestes tingimustes.
Moslemiks kasvatatud laps ei tahtnud siiski Allahi teenida.
Nii eraldus ta oma perest, jõudes otsapidi Iraaki,
toimetades kaupu Saddam Husseini palee aladele.
Kui aga Ameerika Bagdadi pommitas, sattus Mahmoud ohtlikku olukorda.
Selle looga oli ka seotud üks kummaline kristlane,
kelle palve peale olukord lahenes.
Täna teenib Mahmoud Jumalat kahe jõe maal,
kus ta on usu tõttu pidanud ka kannatama tagakiusu,
aga kus ta samas aitab teisi tagakiusatuid.
Nii jagabki ta täna oma lugu: "Imede kaudu Iraaki".
Mahmoud Habibi, tere!
Tere!
- Tere tulemast me saatesse! - Suur tänu!
See on te esimene kord olla Soomes
ja meid soomlastena huvitab alati, mida te me ilmast arvate?
Täna oli üsna külm - vast +1 kraadi ja sadas ka vihma.
Kuidas see tundus?
Eks see tekita segaseid tundeid, sest ma ise tulen ju soojalt maalt.
Aga see on imeline!
Kuna jõudsin alles eile õhtul, siis ma pole väga välja saanud,
aga mulle meeldib siin.
Siinne õhustik ja inimesed, kes minuga kohtusid.
Tore, et olete meiega!
Rääkige lähemalt, kust te pärit olete?
Olen algselt pärit Palestiinast
ja mu vanemad on palestiinlased, kes emigreerusid Lähis-Itta.
Nii et juurte poolest palestiinlane, kes elab Lähis-Idas.
Hetkel töötan ma Iraagis.
Milline te lapsepõlv seal Lähis-Idas oli,
sest me ei tea suurt palju Lähis-Ida kohta.
Mida Lähis-Ida lapsed tegid?
Kuna ma kasvasin üles pagulaslaagris.
Nagu enamus palestiinlasi,
emigreerusid ka mu vanemad 1948. aastal Lähis-Itta.
Nii sündisin ja elasin ma koos vanematega
pagulaslaagris.
Nii et nii oli.
Ma olen pärit moslemi-perest.
Kõik mu pereliikmed on moslemid.
See on see, kuidas mind kasvatati.
Ma käisin noorena mošees,
palvetasin 5 korda päevas ja paastusin ramadaani ajal.
Täitsin kõiki erinevaid rituaale.
Te pidite väikese lapsena paastuma? - Jah.
- Oli see raske?
Olin 7-aastane, kui meil paluti ka hakata paastuma
ja ma paastusin pool päeva.
Kuid juba alates 10-eluaastast tuli hakata paastuma terve päev.
Kas raske polnud?
Teil oli ju seal kuum kliima, aga ikkagi pidi paastuma? - Jah.
Juua ka ei tohtinud?
Ei, juua ei tohi.
Paast kestab päikesetõusust päikeseloojanguni
ja selle aja sees ei tohi süüa, juua ega teha midagi muud.
Lihtsalt täielik paast,
mida meid õpetatakse tegema juba lapsest saati.
Nii et te ei saanud minna välja jalgpalli mängima vms.?
7-9-aastastena veel võisime,
aga saades juba 10-11-aastasteks, pidime ka paastuma.
Ja ka palvetama
ning käima 5 korda päevas mošees, kui vähegi võimalik.
Nii et islam mängis te lapsepõlves üsna olulist rolli?
Mu ema käis 4 korda palverännakul ja isa ühe korra.
Nii et jaa...
Osa peresid on rangemad moslemid ja teised sellised kaasaegsemad.
Mis vahel neil kahel on?
Osad paastuvad ja palvetavad 5 korda päevas
ja naiste näod on kaetud.
Teised jälle ei tee seda väga,
nii et me kutsume neid nime-moslemiteks.
Nad on tausta poolest moslemid, aga nad ei ela seda välja.
Ma ise polnud ka kõikse tõsisem moslem
ja teismeikka jõudes ei praktiseerinud enam islami usku.
Jõin ja suitsetasin ega järginud väga oma usku.
Aga mu õed-vennad olid pühendunud moslemid.
Elades Lähis-Idas, muutis see teid kuidagi teistsuguseks,
või oli see tavaline, et noored jõid ja suitsetasid?
Minnes täna Lähis-Idasse,
leiate ikka eest moslemeid, kes joovad, suitsetavad jne.
Aga mitte kogu maal ja kõigi inimeste seas,
sest tegelikult ollakse siiski ranged islami järgijad,
käies mošees jne.
Ja samas on vaid nime-moslemeid,
kes paluvad vaid korra nädalas - reedeti.
On neid, kes paluvad iga päev ja neid, kes vaid suursündmuste puhul
Nii et igasugu erinevaid inimesi.
Paljud mu sõbrad ja kunagised koolikaaslased ei palveta
Nii et nad on moslemid vaid nö paberil? - Jah.
Nad ei ela seda usuelu välja,
samas kui nende pered teevad seda täiega.
Loevad Koraani, käivad mošees jne.
Aga lapse- ja teismeeas enamus mu sõpru ei teinud seda.
Nad ei jälginud islamit rangel moel.
Kuidas te sealt pagulaslaagrist Iraaki jõudsite?
Olles lõpetanud sõjaväeteenistuse,
mis Lähis-Idas kestab 2 aastat ja on kohustuslik,
siis üks mu sõpru kutsus mind Iraaki endaga koostööd tegema.
Ta töötas ärimehena,
varustades erinevaid ettevõtteid erinevate toodetega.
Nii läksin tema juurde Iraaki tööle, viies Lähis-Idast näidistooteid Iraaki.
Mulle meeldis Iraagis - seal oli kena.
Hakkasin varustama ettevõtteid ja tehaseid puidu- ja metalltoodetega.
Kuid meil oli ka leping Saddam Husseini paleega.
Saddam Husseinil oli igas linnas oma palee
ja nii varustasime neid kõikvõimalike materjalidega,
et ehitada talle uusi paleesid.
- See oli siis Saddam Husseini valitsusajal.
Kuidas te kirjeldaksite inimeste elu neil päevil Iraagis?
Millised inimesed seal elasid?
Iraak oli 80-90'ndatel võrratu paik.
Majandus õitses ja inimesed elasid head elu.
Jah, ühtpidi käis Iraani-Iraagi sõda,
aga majanduslikus mõttes kogu maa arenes ja kasvas.
Üks Iraani riaal = 3 dollariga ja majanduses läks ülihästi.
Meil läks tõeliselt hästi, sest me teenisime väga head raha.
Seda siis ettevõttena.
Millist tööd te nüüd tegitegi?
Varustasime Saddam Husseini üksust erinevate ehitusmaterjalidega,
et ehitada talle uusi paleesid.
Nad vajasid selleks puitu, metalli, kahhelkive jne.
Ostsime neid kokku kas Itaaliast või kusagilt mujalt
ja eksportisime Iraaki.
Meil oli ametlik koostööleping Husseini palee ja meie ettevõtte vahel.
Siis aga tuli sõda vahele
ja ameeriklased hakkasid Iraaki pommitama.
Kuidas sellega oli? Nägite seda vist isegi pealt?
Jah.
Esimesed pommid lendasid 19. jaanuaril, 1991. aastal.
See oli öösel k 2-3 ajal.
Elasin valitseja palee lähedal ja nägin, kuidas pommid lendasid,
tabades nii Husseini paleesid, kui ka mitmeid teisi sihtmärke.
- See oli hirmutav?
Muidugi oli, sest me ei uskunud, et midagi sellist võiks juhtuda.
Arvasime, et sellest räägitakse vaid meedia tasandil
ja päris elus seda ei juhtu,
kuniks öösel läks pidev pommitamine lahti,
kestes kuni hommikul k 10'ni.
Ühtlasi nägime, kuidas maa pealt tulistati lennukite pihta
ja me ise olime kõige selle pommitamise ja plahvatuste keskel.
Nii et jah, see oli hirmutav.
On see ka nii, et Iraagi rahvas koges, et kristlased ründavad neid?
Kas see polnud nii, et arvati,
et kristlikud maad hakkasid ründama neid?
Selle pommitamise ajal elas Iraagis väga palju kristlasi.
Iraagis elas tol ajal 1,5 miljonit kristlast
ja neil polnud mingit probleemi seal elamisega.
Kui aga pommitamine hakkas, lahkusid paljud sõja eest Iraagist.
See oli 1991. aastal.
Ma ise lahkusin samuti Iraagist,
mida ägedamaks pommitamine muutus.
Nii said paljudest iraaklastest pagulased
Jordaanias, Süürias ja Liibanonis.
Nad põgenesid Iraagist,
sest seal oli pommitamise ajal väga raske elada.
Aga Iraagi sõda muutis ühel kummalisel moel
ka teie elu.
Rääkige lähemalt, mis selle sõja ajal juhtus?
Nagu ennist öeldud -
ma ei elanud ranget moslemi elu ega praktiseerinud islamit.
Olin pigem ateist, kes ei usu ühtegi usundisse.
Kui aga 1991. aastal sõda algas...
Nagu ennist öeldud,
meil oli S. Husseini paleega koostööleping,
mille alusel tarnisime paleesse erinevaid kaupu.
Sõja puhkedes läksid aga me veokid
sadade tuhandete dollarite väärtuses kaubaga kaduma.
Me ei teadnud, kuhu need jäid.
Mina ja mu kristlasest sõber, kellega koos selles firmas töötasime,
olime kirjutanud alla lepingutele Palestiina firmadega,
kes Iraagis tegutsesid.
Nii et, kui oleksime jätnud valitsuse tellitud kaubaga varustamata,
oleksime kaotanud sadu tuhandeid dollareid
ja ühtlasi oleks Saddam Hussein lasknud meid vangi panna.
Sest ta oleks arvanud,
et olime varastanud ta paleedele mõeldud materjalid.
Nii oli meil täitsa hirm, mis meist saab?
Nii ütles mu kristlasest sõber: "Lähme kirikusse palvetama."
Küsisin ta käest: "Hull oled või?
Ma olen moslem ja kui tahan paluda, lähen mošeesse."
Isegi, et ma tegelikult ei tahtnud minna ka mošeesse.
Ma tahtsin vaid baaris joomas käia.
Kuid ta ütles: "Tule minuga kirikusse
ja peale seda tee, mida tahad. Mine kasvõi baari."
Igal juhul, ta rääkis mu ära ja me läksime koos kirikusse.
Küsisin seal, mida ma tegema pean ja ta ütles: "Mitte midagi.
Kui tahad, võid ju silmad sulgeda, aga kui ei, on ka hästi."
Mõtlesin: "On see alles lihtne usund! Mitte midagi ei pea tegema."
Igal juhul, ta selgitas pastorile meie olukorda
ja siis nad palvetasid.
Jumal aga andis mulle samal ajal ühe pildi.
Sel hetkel ma muidugi ei teadnud, et see on Jumal,
aga Jumal andis mulle pildi,
kus nägin me veokeid ja nende asukohta.
Kui nad olid palvetamise lõpetanud, ütlesin sõbrale, mida olin näinud.
Ta ütles, et see on Jeesuselt
ja hakkas Jumalat kiitma ning nö kristlikku keelt rääkima.
"Halleluuja!" jne.
Arvasin, et ta on täitsa segi ega saanud aru, millest ta räägib.
Kuid ta tegi ettepaneku minna neisse kohtadesse,
mida Jeesus oli mulle näidanud,
et leida üles nii me veokid kui juhid ja kõik oleks jälle korras.
Läksime koos.
Mis oli juhtunud, oli see, et kui pommitamine algas,
siis ameeriklased pommitasid ka kõiki sidekeskusi
ja nii polnud me veokijuhtidel piiri ületades
enam võimalik helistada.
Nad ei saanud meiega ühendust ja meie nendega,
nii et me ei teadnudki, kus nad on.
Nii otsustasid me veokijuhid
parkida oma veokid ühe vangla lähedale,
mis jäi selle tee äärde, mis suundus Bagdadi.
Nad pidasid seda turvaliseks kohaks,
et röövlid ei tuleks röövima neid ja nende veokeid.
Nii otsustasid nad seal vangla juures varjuda
ja leida siis võimalusi meiega ühenduse saamiseks.
See on just see pilt, mille sain ja see on just see, mida nad tegid.
Läksime mu sõbraga selle vangla parklasse
ja pilt, mida Jumal oli mulle näidanud, avanes mu enda silme ees.
Arvasin sel hetkel, et kristlased tegelevad võlumisega
ja ütlesin oma sõbrale, et tahan ka selle selgeks saada,
sest see oli ikka nii võimas.
Sest mõelda vaid -
see sama pilt, mida nägin kirikus, oli vaatepilt, mis avanes parklas.
Kuid mu sõber ütles, et see pole mingi võlumine,
vaid hoopis Jumal ja Püha Vaim on selle taga.
Ma pidasin teda täitsa segaseks.
Aga see tekitas minus huvi
ja ma tahtsin kristluse kohta rohkem teada saada.
Tahtsin selle "võlujõu" kohta rohkem teada saada
ja et mu sõber õpetaks seda mulle.
Tahtsin õppida seda "võlukunsti" nagu mu sõber seda haldas.
See on see, kuidas mul tekkis huvi kristluse ja kristlaste vastu.
Nii et see oli see hetk, kui mul tekkis huvi
saada rohkem teada kristlaste ja kristluse kohta.
See oli esimene punkt, aga kuidas sealt kõik edasi läks?
Midagi juhtus ju veel. - Muidugi.
Mida suuremaks sõda ja pommitamine muutusid,
ma pöördusin tagasi oma firmasse,
kus leidsin eest ühe teise kristlase, kes oli väga lihtne mees.
Ta oli kopt ehk kuulus kopti kirikusse, mis on traditsionaalne kirik.
Küsisin ta käest Kolmainsuse, Jumala Poja, risti, neitsi Maarja
ja kõigi nende muude asjade kohta.
Ta aga oli nii lihtne vend, et ta ei osanud mulle vastata.
Seetõttu hakkasin ma teda "evangeliseerima",
et pöörata teda islamiusku.
Sest kuna ta ei tundnud oma usku,
arvasin, et peaksin pöörama ta oma usku,
isegi, et ma ise polnud mingi aktiivne moslem.
Kuid see on selline naljakas vahepala.
Kuid siis kutsus ta üks päev ühe oma misjonärist sõbra,
öeldes, et too vastab kõigile mu küsimustele;
et see mees tunneb Piiblit ja vastab kõigile mu küsimustele.
Nii hakkaski see ta misjonärist sõber käima mu kontoris
ja meil olid erinevad vestlused, arutelud ja vaidlused
kõigi nende asjade üle.
Kuid hämmastav lugu oli see,
et see mees tundis ühtaegu hästi nii Piiblit kui Koraani,
mis oli minu jaoks piinlik, sest ma ei tundnud Koraani nii hästi.
Nii et igakord, kui püüdsin võita me vaidlust või arutelu,
võitis ta mind alati ja see ajas mind marru.
Ta käis pea iga päev mu kontoris,
kutsudes mind mõne kuu pärast oma kogudusse.
Läksite te siis sinna kogudusse? - Läksin.
Ta kutsus mind ja ma läksin. See oli selline karismaatiline kogudus.
Istusin taharitta ja lahkusin enne teenistuse lõppu,
sest olles tookord häbelik mees, ei tahtnud ma kellegagi rääkida.
Ükskord aga oli neil seal külaliskõneleja,
kes hakkas siis jutlustama.
Ta jagas päästesõnumit kohe algusest peale.
Tavaliselt esitatakse päästekutse teenistuse lõppedes,
aga see vend tegi seda kohe alguses.
Ja hüüdis ja hõiskas seal,
viidates käega minu poole ja öeldes: "Miks sa endiselt veel patus elad?
Miks sa rikud abielu ja petad ning valetad?"
Nii et ta luges ette kõik patud, mida ma tõesti tegingi.
- Viitas teie peale ja ütles nii?
Just. Ta viitas otse minu ja mitte kellegi teise peale.
Tundsin, et see mees räägib mulle.
Täna ma muidugi tean,
et see oli Püha Vaim, kes mind kõnetas,
aga tookord arvasin, et see vend, kes oli mind kirikusse kutsunud,
rääkis sellele kõnelejale minust ja mu probleemidest.
Nii olid mul seal teenitusel segased tunded.
Olin vihane ja oleks tahtnud sellele vennale peksa anda,
kes oli mind kirikusse kutsunud,
sest arvasin, et ta oli rääkinud sellele kõnelejale
kõigist mu probleemidest.
Ja siis see pastor ütles, et pean püsti tõusma.
Mul polnud isegi valikut, sest ta viitas ju mulle,
mistõttu, kui ta käskis püsti tõusta, ma ka tõusin.
Ja siis ta tuli paari teise mehega ning küsis,
kas tahaksin anda oma elu Jeesusele?
Küsisin ta käest: "On mul valikut?"
ja ta vastas: "Ei."
Küsisin: "Miks?",
mispeale ta vastas: "Kui lähete siit täna välja
ja sattute näiteks õnnetusse ning surete,
siis kaotate oma pääste."
See pastor ei teadnud, et olen moslem.
Ta arvas, et olen tagasilangenud kristlane,
kes on tulnud tagasi kogudusse, et uuendada oma lepingut Jumalaga
ja anda oma elu tagasi Jeesusele.
Sest kui ta teadnuks, et olen moslem, poleks ta seda iialgi avalikult teinud,
sest see pole lubatud. See on ebaseaduslik.
Kuid ta ei teadnud seda, sest oli ju külaline selles koguduses.
Kuna mul polnud valikut,
panid nad oma käed mu peale ja hakkasid palvetama.
Langesin põrandale maha ja nutsin 10-20 minutit nagu beebi,
mõistmata, mis minuga toimub.
Ma muudkui nutsin ja nutsin.
Lähis-Ida mehed ei nuta,
aga ma nutsin seal kõigi ees nagu beebi
ja see oli ühtpidi väga alandav.
Aga Jumal puudutas mind sel hetkel
ja hiljem nad küsisid ka, kas tahan anda oma elu Jeesusele
ja seda tegin siis samuti.
See oli see päev, mil andsin oma elu Jeesusele,
asudes teekonnale koos Jumalaga,
kus Ta hakkas vabastama mind joomisest, suitsetamisest,
ropendamisest ja paljust muust halvast.
See oli te esimene päev olla kristlane.
Kuidas see kõik jätkus?
Olite alles noor kristlane ega teadnud palju kristlusest.
Samas liikusite siiski samm haaval edasi.
Kuidas see kõik oli?
See polnud lihtne.
Mul oli tekkinud huvi kristluse vastu ja ma olin andnud oma elu Jeesusele,
käies ka koguduses,
kus läbisin jüngerluskursuse ja palju muud.
Ka islami-teemalisi tunde.
Pastorid palvetasid mu eest ja kandsid hoolt mu eest.
Nad said teada, et suitsetasin päevas 3 pakki sigarette,
mistõttu nad mõistsid, et pean sellest vabaks saama.
Nad ühtaegu palvetasid mu eest,
kui julgustasid mind ka loobuma suitsetamisest ja joomisest,
öeldes, et olen nüüd kristlane ega peaks tegema selliseid asju.
Ma olin ka kõva vanduja, kasutades igas lauses vandesõnu.
Nii et kogu mu käitumisviis polnud kõikse parem.
Mispeale nad ütlesidki, et olen kristlane ja peaksin muutuma.
Tänu Jumala armule ja nende abile
hakkasingi vaikselt lõpetama suitsetamist ja joomist,
saades samas kaasatud koguduse evangeelsesse töösse.
Meil olid õppetunnid
moslemite evangeliseerimiseks ja nendeni jõudmiseks.
Nii hakkasin koos teistega väljas evangeliseerimas käimas
ja Jeesusest rääkimas.
See kõik on teekond, mis pole üldse mitte lihtne.
Alates päevast, mil alustad
ja mil Jumal endiselt töötab su elu kallal,
et vabastada sind kõigist neist asjadest.
Kuidas te lähedased ja kõik teised sellele reageerisid?
See polnud lihtne nende jaoks, sest ma tõin neile sellega häbi kaela.
Nad ütlesid: "Ole kristlane, kui tahad, aga tee seda vaikselt.
Ära räägi sellest ega käi tänavail sellest kuulutamas."
Ma aga ütlesin, et ei saa seda maha vaikida,
vaid pean rääkima, evangeliseerima ja käima ukselt uksele.
Nii said ka mu pere ja sõbrad teada,
et olen kristluse ja oma usu osas vägagi avameelne.
Meil oli selle pärast palju vaidlusi ja tülisid
ning ühe korra nad isegi peksid mu läbi.
Nad lõid mu hambad välja ja noa mu ribidesse,
nad põletasid mu ihu sigaretiga.
- Te enda lähedased tegid seda? - Jah.
Ma saan aru, mida te mõtlete,
aga oma pere jaoks olin ma suur häbiplekk.
Tänu sellele, et muutsite oma usku? - Jah.
Islamis on oma usu muutmine ikka väga halb lugu.
Isegi Koraanis on öeldud,
et kes iganes hülgab islami, peab tapetama.
Mu pere aga tahtis säilitada oma maine,
mistõttu nad polnud valmis mind tapma.
Nad lihtsalt tahtsid, et oleksin vait.
Aga ma ei suutnud olla vait.
Seetõttu muutus see lugu ka üha raskemaks nende jaoks.
Ma saan aru, et minu usu hülgamine ei puuduta vaid mind isiklikult,
vaid see puudutab kogu me peret ja suguvõsa.
See pole nii nagu läänes, et su otsused on su enda teha.
Palestiinas ja Lähis-Idas puudutab see kogu peret ja suguvõsa.
Saite te endiselt jääda nendega elama? - Ei.
Peale nende probleemide tekkimist võttis kogudus mu enda juurde.
Neil on üks selline turvakodu, kus sain salajas elada 3-4 kuud.
Mul oli suu verejooks,
kuna mu hambad olid relvaga välja löödud.
Mu kõhus oli verd tänu noahaavale.
Nii et kogudus võttis mu oma hoole alla
ja hoidis mind turvalises kohas.
3-4 kuu pärast aga hakkasin jälle evangeliseerima.
Ma lihtsalt ei suutnud seda mitte teha.
Kui mõelda tänase Lähis-Ida peale,
siis mis tunne see on seal täna kristlane olla?
See on erinev maa erinevate kohtade- ja olukordadega.
Lähis-Idas on 2% kristliku taustaga kristlasi.
Pea igas Lähis-Ida riigis on 2-3% kristlasi.
Iraagis elas 1,5 miljonit kristlast.
Seda Saddam Husseini ajal, 80-90'ndatel.
Täna on neid järel vähem kui 300 000.
Me nimetame neid nö traditsioonilisteks kristlasteks.
Katoliiklased, õigeusklikud, armeenia kiriku rahvas jne.
Evangeelne kogudus alustas Iraagis tegutsemist 2003. a.
Seda peale Saddam Husseini režiimi langemist.
Enne seda oli meil kogu Iraani peale vaid üks evangeelne kogudus,
kuhu kuulus u 400 inimest.
Selleks oli Bagdadi Araabia Evangeelne Kogudus.
Peale selle polnud meil ühtki teist evangeelset kogudust Iraagis.
Kui aga 2003. Aastal Saddam Husseini režiim langes,
tõusid ka esile erinevad kogudused, Baptistide Liit, Jumala Assamblee jne.
ja need kõik on paljunenud me maal.
Nii et evangeelne liikumine kui selline algas Iraagis 2003. aastal.
Kuid näiteks Jordaanias ja Süürias
on evangeelne liikumine endiselt väga väike ja piiratud.
Jordaanias on ehk 10 000 evangeelset kristlast,
mis pole väga suur.
Nii nagu ka Süürias mitte.
Evangeelseid kristlasi on seal vähe.
Koos katoliiklaste ja õigeusklikega on meil aga kokku u 2-3%.
Täna aga saab rääkida veel ühest kristlaste liigist
ja selleks on moslemi taustaga kristlased.
Nende arv kasvab üha enam ja enam
ja nad ületavad isegi evangeelsete kristlaste arvu,
sest nii palju moslemeid saab kristlaseks.
Peale 2014. aastal toimunud ISIS'e tegusid
pöördub üha enam moslemeid ristiusku või millegi muu poole.
Kogevad nad sama, mida teiegi?
Et inimestele ei meeldi nende usuvahetus?
Jah.
Kultuuriliselt võttes on see häbiasi ja usulises mõttes lubamatu lugu.
Nad ei tohiks seda teha.
Iraanis on aga ka Kurdistani ala,
mille valitsus on andnud loa oma usu vahetuseks,
ilma, et nad peaks selle pärast kogema mingeid raskusi.
Nii lähtubki tagakius pigem pere ja suguvõsa poolt.
Valitsus iseenesest lubab seda.
Kuid Bagdadis ja teistes linnades jälle
seisavad nad silmitsi tagakiusuga.
Nii on me kogudusel oma turvakodu,
kus me võtame vastu neid, kes põgenevad oma elu eest.
Eriti Lõuna-Iraagist, aga ka naabermaadest,
kus valitseb hästi tugev ja äärmuslik islam.
Nii peavad inimesed põgenema oma pöördumise tõttu
elu eest.
Sellest oleks palju lugusid jagada.
Aitäh selle aja eest
ja me kuuleme neid lugusid järgmises saates,
kus räägite ka lähemalt oma tööst.
Vaatasite just saadet "Märtrite hääl".
Me kodulehelt saab tellida erakordset raamatut "Vangina Iraanis"
mis on siis Iraagi naabermaa
ja räägib inimestest, kes sattusid oma usu tõttu vangi,
aga ka sellest, mida Jumal seal nende kaudu tegi.
Ja ka sellest, kuidas rahvusvaheline survestamine
võib aidata kaasa inimeste vanglast vabanemisele.
Ühtlasi võite tellida tasuta "Märtrite hääle" ajakirja,
mis ilmub üle kuu.
Sealt leiate kõige värskemat ja olulisemat infot kristlaste kohta,
kes üle maailma võitlevad oma usu eest.
Olge õnnistatud ja näeme taas!
Tõlge: Anne-Ly Raukas