MÄRTRITE HÄÄL
MÄRTER: 1. Usu pärast kannatav inimene 2. Inimene, kes sureb usu eest
Tänapäevalgi kiusatakse kristlasi taga
Väärkoheldakse
Vangistatakse
Piinatakse
Iga päev
"Pidage meeles vange,
nagu te oleksite kaasvangid ja kurja kannatajaid,
sest ka teie olete alles maises ihus." Heebrealastele 13:3
Manfred Müller kasvas üles Aafrikas ja tegi seal ka misjonitööd.
Tema elu eesmärgiks oli teenida Aafrika kogudusi,
aga Jumalal olid teised plaanid.
Uus ülesanne viis teda ülemaailmse tegevuseni
toetamaks tagakiusatud kristlasi.
Mida see maailm on talle õpetanud
ja mida ta arvab, milline tulevik ootab ees Euroopat?
Sellest tänases saates räägimegi.
Ja siin on Manfred koos minuga siin stuudios.
Tere tulemast! - Tänan!
See on te teine kord olla Soomes.
Kuidas end siin tunnete?
Naudin siin olemist ja tänan, et mind kutsusite.
Räägime täna veidi te elust ja asjadest, millest olete läbi läinud
ja järgmises saates keskendume rohkem te teenimistööle.
Olete oma tausta poolest metodisti kiriku pastor. - Tõsi.
Meil Soomes pole väga palju metodiste.
Tean tuhandeid Soome kristlasi ja vaid üks neist on metodist.
Kuidas te kirjeldaksite metodisti kirikut?
Metodisti kirik sündis suurest ärkamisest,
mis sai alguse Inglismaalt ja levis üle kogu Euroopa.
John Wesley oli nö metodismi rajaja
ja tegu oli pühaduse liikumisega, mis rõhus pühitsusele.
Nii et inimesed parandsid meelt oma pattudest,
müüsid mitmed oma varad maha ja alustasid uut elu.
Selles peitus selle liikumise jõud.
Tänaseks on kahjuks paljud asjad metodisti kirikus muutunud.
Meil Soomes on baptisti-, luteri-, nelipühi- ja evangeelsed kogudused.
On seal mingeid erinevusi?
Kui võrrelda näiteks metodisti kirikut evangeelse luterliku kirikuga?
Mõned õpetuslikud ja teoloogilised erinevused on,
kuid enamus inimesi näeb metodisti kirikut siiski
kui ühte kirikut tänapäeva peamiste kirikute seas.
Kuid siiski evangeelsete kirikute seas?
Sõltub asjaoludest.
Selle algaegadel oli tegu evangeelse ärkamisliikumisega,
tänapäeval on see juba palju liberaalsem.
Läheme siinkohal te lapsepõlve. Kus te sündisite?
Ma sündisin Lääne-Aafrikas, Libeerias.
Mu isa oli arst ja juhtis seal ühte haiglat.
Mu ema-isa elasid seal 2 aastat
ja selle aja sees sündisin ka mina siia ilma.
Aga te ei mäleta sellest ajast palju?
Mitte midagi, sest olin 6-kuune, kui mu vanemad sealt lahkusid.
Kuid tänu peretraditsioonidele, fotodele ja peres räägitule
on see siiski mõjukas osa mu minevikust ja identiteedist.
Te küll kasvasite üles Saksamaal, aga läksite hiljem tagasi Aafrikasse.
- Jah.
Aga te noore mehe elu kulges Saksamaal.
Jah, ma kasvasin üles ja käisin koolis Saksamaal.
Ometi oli Aafrika alati osa mu elust,
nii et alles veel õpilased olles me reisisime küüdiga Aafrikasse.
Hiljem aga, kui mu õpingud olid läbi ja ma olin metodisti koguduse pastor,
siis mina ja mu naine
läksime misjonäridena tagasi Aafrikasse.
Mäletan ma õigesti, et Mosambiiki? - Jah.
- Ühte teise Aafrika piirkonda? - Jaa, täiesti teise piirkonda.
Ma sündisin Lääne-Aafrikas, aga Mosambiik asub Kagu-Aafrikas,
nii et täiesti teine piirkond.
Me ei valinud seda ise - see oli Jumala kutsumine.
Jumal ise juhtis meid sinna ja me teenisime seal 6 aastat.
On neil seal Mosambiigis oma keel ja muud lood?
Oli see kui üllatav: "Appi, mis keelt nad räägivad?"
Seal on palju erinevaid keeli. Palju erinevaid Aafrika keeli.
Üheks suurimaks neist on shvitsva keel.
Kuid tänu kunagisele koloniaalajale
on üheks nende ametlikuks keeleks portugali keel.
See oli ühtpidi naljakas,
sest ma õppisin teoloogiat tänu Jumala kutsele misjonipõllule.
Seetõttu arvasin ka, et oleks hea õppida erinevaid keeli.
Nii õppisin ühe aasta Inglismaal ja ühe aasta Prantsusmaal.
Portugali keel aga on täiesti erinev, kuid pidime siis sellegi selgeks saama.
See oli päris suur seiklus.
Milles teie teenimistöö Mosambiigis elades seisnes?
Oli see tavapärane pastori töö nagu Saksamaal? - Ei.
Me teadsime,
et Kagu-Aafrikas on suur vajadus koguduse kasvatamise järele,
aga samas vajasid nad ka haridust.
Nii et aitasime kaasa hariduse vallas.
Nii mina kui mu naine õpetasime teoloogilises seminaris,
mis kuulus Mosambiigi Metodisti Kirikule.
Mu naine õpetas näiteks kreeka keelt
ja mina Uut Testamenti, teoloogiat ja muid aineid.
Tegu oli teoloogilise seminariga, mis asus ühes maapiirkonnas
ja nii nõudis ka olukord seda, et tegid, mida iganes tarvis.
Aafrika elu erineb kindlasti Saksamaa omast. - Ikka väga.
Ei saa vaadata kogu aeg kella.
Jaa, mitte väga.
Kuna see seminar asus maapiirkonnas
ja pealinn asus u 500 km kaugusel.
Elasime nö metsas, kus sageli polnud elektrit ega vett,
kuid me olime harjunud sellega.
Mainin siinkohal ära,
et Mosambiik oli just teinud läbi kohutava sõja.
Kodusõja ja iseseisvussõja, mis kestis 30 aastat.
Nad olid sellest just välja tulnud ja haridus polnud parimal tasemel.
Nii asusimegi just sel ajal pastoreid koolitama,
mis oli ühtaegu väljakutse, kui ka viljakas ettevõtmine.
- Kaua te seal olite? - Kõigest 6 aastat. Kahjuks.
Meil Metodisti Kirikus on oma süsteem,
mille põhiselt piiskop otsustab, kuhu keegi läkitatakse.
Nii vajati meid 6 aasta möödudes tagasi Saksamaale
ja me pidime lahkuma Mosambiigist.
Samas jälle lihtne -
ei pea ise otsustama, mida teha, vaid keegi teine teeb seda sinu eest.
No vot ei tea, on see lihtsam või mitte,
kuid võimalik, et on.
Tulles tagasi Saksamaale, tõite endaga midagi kindlasti kaasa,
sest nii see on, kui oleme õppinud ja kogenud erinevaid asju.
Mida te endaga Mosambiigist kaasa tõite?
Me tulime tagasi ühe võrratuima kogemusega elus.
Elasime seal 6 aastat
ja kogesime selle aja lõppedes oma piirkonnas ärkamise õnnistust.
See oli ühtaegu imeline õnnistus ja samas ka alandav kogemus,
sest töötasime seal 6 aastat ja suurt midagi ei juhtunud.
Siis aga tuli sinna väike punt piiblikooli õpilasi
ühest väikesest naaberriigist
ja küsis, kas nad võiksid meie juures praktikat teha.
Ma olin meie seminari akadeemiline dekaan
ja muretsesin veidi, kas lubada seda või mitte?
Sest nad rääkisid vaid inglise keelt ja me pidanuks koguaeg tõlkima.
Ometi me kutsusime nad ja nad tulid.
See aga, mida nad tegid, oli imeline!
Nad olid küll esimesel õhtul veidi väsinud,
aga järgmine hommik igati valmis alustama.
Ütlesin: "Hea küll, lähme kirikusse!"
ja nad vastasid: "Ei, ei, mitte kirikusse!
Alustame siit samast.
Siin on ju koht olemas,
mistõttu laulame, palvetame ja kuulutame siin samas."
Küsisin: "Meie maja ees?"
Ja just seda nad tegidki.
Mul oli algul piinlik, sest nad olid hästi nelipühilikud.
Nad olid jutlustades ikka täiega tuld täis
ja ma pidin neid tõlkima, püüdes teha seda veidi "viisakamalt".
Jumal aga manitses mind peale 2-3 lauset,
küsides: "Manfred, mida sa teed?
Paned sellisele jutlustamisele blokki?"
Peale seda ma lihtsalt tõlkisin ja inimesed tulid Jumala juurde.
See piiblikooli kamp külastas ka me seminari,
kogudust ja vanglat.
Nad külastasid kõikvõimalikke kohti - sh turuplatsi naaberlinnas
ja sajad inimesed tulid Jumala juurde.
Selline kogemus.
Järgmine päev aga olime saksapärases koguduses -
olles kogenud kõike võimast, mida kogesime,
püüdes kanda seda siis ka oma töösse üle.
Nii on see endiselt osa minust.
Ma tahan näha Jumalat tegutsemas;
ma tahan näha ärkamist ja usklikke olemas julgemad
ning kuulutamas turuplatsidel Jeesusest.
Teil oli siis Aafrikas eriline kogemus. - See oli imeline.
Kujutan ette, et Euroopas on see täna hoopis teistsugune.
See on raske.
Soovides tuua midagi sellist Euroopasse,
on inimesed väga skeptilised.
Eriti Saksamaal, kus kõik peab olema "õige temperatuuriga" -
ei midagi liiga palju ega liiga vähe.
Nii et see oli väljakutse.
Samas me räägime hiljem siin saates me praegusest teenistusest
ja see on samasugune väljakutse.
Me näeme kristlasi riskimas Jeesuse nimel kõigega.
Seda siis maades, kus neid taga kiusatakse.
Euroopa kristlased aga on sageli väga laisad,
olles jäänud kinni oma igapäevasesse rutiini.
Nii et see on väljakutse, aga samas me vajame seda.
Kui vaadata sellest vaatenurgast tänast Mosambiiki,
siis see on hoopis teistsugune,
sest eriti Mosambiigi Põhja osas on olnud palju raskusi.
Seal on ka üks pikka aega tegutsenud terroriorganisatsioon,
kes on saanud abi ISIS-lt.
Millisena te tänast Mosambiiki näete?
Seal on tõesti toimunud palju muutusi.
Nagu öeldud, kui me läksime sinna,
olid nad just tulnud välja 30-aastasest sõjast.
Samas tundus nende tulevikuperspektiiv väga hea.
Kui ma olnuks tol ajal miljonär,
mõeldes, kas investeerida Lõuna-Aafrikasse, Angolasse,
Mosambiiki, Botswanasse või kuhu iganes,
siis ma usun, et ma oleks investeerinud Mosambiiki.
Turism oli oma algusjärgus, nii nagu kogu maa areng.
Seal oli rahu, hariduse areng ja palju muid asju toimumas.
Ühtlasi valitses seal usuvabadus.
Tänaste uute arengute valguses
tundub aga ajalugu otsekui kordavat end.
Põhja-Mosambiigis toimuvad rahutused
tänu moslemitest "evangelistide" sissetungile Tansaaniast.
Nad liiguvad mööda India ookeani rannikut ülespoole
ja rajavad sinna mošeesid, mida rahastab Lähis-Ida.
See on strateegiline ja teadlik lähenemine,
et avaldada mõju, mida nad ka teevad.
Nii on Põhja-Mosambiigis ka sadu tuhandeid inimesi,
kes on kui riigisisesed põgenikud, nii et tegu on humanitaarkriisiga.
Inimesi tapetakse nende usu tõttu.
Seda kõike maal, kus valitses stabiilsus ja areng,
nii et see on väga kurb.
Ühtlasi polnud inimesed valmis selleks,
nii et me peaks palvetama Mosambiigi kristlaste eest
ja minema ka aitama neil mõista, mis nende maal toimub.
Sest kuigi see on nende jaoks uus asi, toimub see teistes maades samuti.
Sest paljud inimesed mõtlevad:
"Mis toimub? Kas me oleme midagi valesti teinud?
Miks selline agressioon?"
Ei. See on tegelikult vaenlase plaan ja strateegia.
Islamistlikel fundamentalistidel on oma plaan,
mille kohaselt vallutada kogu see piirkond.
Kas see mõjutab ka seda valdkonda, kus te töötasite?
Üldse mitte.
Mosambiik on riigina ühtpidi väike ja samas kui pikk koridor
selle pealinn Maputo asub täitsa Lõunas,
Lõuna-Aafrika piiri ääres.
Kõik need halvad asjad aga juhtuvad just Põhja pool,
Mosambiigi-Tansaania piiri ääres.
Nii et nende kahe paiga vahemaa on pea 3000 km.
Tulles Mosambiigist tagasi Saksamaale,
saite te Jumalalt uue kutse
ja täna aitate te tagakiusatud kristlasi.
Kuidas te selle tööni jõudsite?
Hea küsimus.
Ütlesite ennist, et on ju hea, kui piiskop otsustab meie eest.
Jah, see on lihtne ja ei ole ka.
Me tulime tagasi Saksamaale ja meid määrati tööle ühte kogudusse.
Me olime igati tuld ja ertsu täis,
aga sel kogudusel oli probleeme sellise jutlustamise viisiga.
Nad ütlesid: "Te muudkui räägite aga Jeesusest
ja me ei jaksa seda enam kuulata."
See oli tõeliselt šokeeriv.
Nii et isegi, et nad tahtsid, et me oleks neile pastoriteks,
sai neil meist mingi hetk küllalt
ja mind määrati teisele tööle.
Samas küsisime endalt pidevalt: "Kas see on see, mida tahame teha?
Juhtida nö normaalset kogudust?"
Muidugi me usume sellesse ja ma olen ka pastor,
aga samas oli ka misjonitöö me südameil.
Me endi meelest tulime me liiga vara Mosambiigist Euroopasse tagasi
ja nii otsisime me midagi,
mille kaudu siduda neid kahte maailma.
Ma töötasin ühes kristlikus konverentsikeskuses,
viies läbi piiblitundi 1 Moosese põhjal,
kus Aabraham päästis oma poolvenna Lotti tagakiusu käest.
Nii ütlesin ka: "Sõbrad,
me oleme vastutavad oma usuõdede- ja vendade eest."
Läksin oma kontorisse ja sain telefonikõne:
"Manfred, oled sa kuulnud Märtrite Häälest midagi?
Meeldiks sulle seal organisatsioonis töötada?"
Mul tulid pisarad silma.
Läksin oma naise juurde ja ütlesin: "Vaata, mis juhtus.
Õpetasin just sellest, kuidas Aabraham päästis Lotti
ja ütlesin, et me oleme vastutavad oma usuõdede-vendade eest
ja 10 minutit hiljem helistati mulle ning küsiti,
kas olen valmis töötama tagakiusatud kristaste heaks?"
Mõtlesin, kes küll mina olen ja miks ma peaks seda tegema?
Miks Jumal tahab, et just mina seda teeks?
Muidugi me palvetasime selle eest, sest see kõne mõjutas meid tugevalt.
Samas küsisin endalt, kuidas see tagakius minusse puutub?
Palusin, et kui Jumal tahab, et ma seda tööd teeks,
et Ta siis ka näitaks mulle, kuidas saaksin sellega samastuda?
Nii jõudsin ootamatult kirjakohani Filiplastele 1:12-14,
mis on üks väga huvitav lõik Pauluse kirjast filiplastele.
Nagu me teame, Paulus kirjutas selle, olles ise vanglas
ja nii oleks ka oodanud, et ta räägib kannatustest jms.
Paulus alustab sellest, mis temaga toimus,
öeldes, et see kõik
"on evangeeliumile tulnud pigem kasuks".
- "Tõesti? Mis mõttes? Sa ei räägigi vanglast?"
Ja siis ta jätkab, öeldes, et nii mitmedki õed-vennad
on saanud julgustatud tema vangistusest.
Hakkasin mõtlema,
et kui ka mina võin saada julgustatud nende usuõdede-vendade poolt,
kes elavad raskuste keskel,
et olla ise veelgi julgem,
siis seda ma tahan.
"Vajan seda nii ise, kui seda vajab ka Saksamaa",
mistõttu olime nõus selle kutse vastu võtma.
See oli 15 aastat tagasi
ja see on olnud üks omaette teekond.
Samas pole me seda kunagi kahetsenud.
Mainiste üht väga olulist aspekti, et see töö ei lähtu vaid armastusest.
Jah, see sõltub ka armastusest,
aga sellel on ka väga tugev piibellik alus,
mille põhjal aidata oma usuõdesid-vendi.
Olete te siis ka teoloogiliselt selle teemaga kokku puutunud?
Jaa, mida kauem ma seda tööd teen,
seda enam olen veendunud kõiges tagakiusuga seotud teoloogias.
Võttes Piibli lahti, me näeme,
et see teema on seal peaaegu algusest peale.
Me näeme seal võitlust
saatana ehk mao ja Eevast sündinu vahel,
kes ühel päeval pidi purustama mao pea.
Nii et algusest peale on nii tõotus kui tagakius,
mis jätkub läbi kogu Piibli, kuni Ilmutuse raamatuni välja.
Ehk hea ja kurja võitlus käib pidevalt.
Nii on meil oluline mõista,
et tagakius on normaalne ja juba kui ette ära määratud olukord.
Kui me ei koge mingit tagakiusu ei Saksamaal ega ka Soomes,
peaksime ehk küsima endalt, kas me teeme midagi valesti?
On me kristlikus eluviisis midagi puudu?
Olen mõelnud sellele palju
ja mida rohkem olen seda teinud, seda enam olen mõistnud,
et jah - tagakiusatud kogudus vajab meie palveid ja tuge,
aga veelgi enam vajame meie neid.
Me vajame neid väljakutseid ja neile omast julgustust ja julgust,
et olla valguseks ja soolaks oma maa ja rahva keskel.
Tunnete te, et te kogemused Mosambiigis ja ka teistes riikides
tulevad teile hetkel selles töös kasuks?
Vahel on raske näha,
millised peaks olema järgmised sammud.
Me võime ju paluda ja mõelda erinevaid asju,
aga asjadele tagasi vaadates annab Jumal vahel arusaamist,
kuidas erinevad asjad omavahel kokku sobituvad.
Vaadates tagasi oma elule, olen sellest hämmingus.
Ma sündisin Aafrikas
ja mu süda ning igatsused on alati olnud seotud selle maaga.
See on osa mu isiklikust ajaloost.
Samas töötasin peale koolide lõpetamist pangas,
nii et mul on ka majanduslik taust.
Ühtlasi õppisin teoloogiat ja me töötasime Mosambiigis.
Nii et kõik need asjad kokku...
Lisaks veel üks aasta õppimist Inglismaal
ja teine aasta Prantsusmaal.
Kõik need asjad on valmistanud mind ette
teenistuseks, mida täna teen ja mis on tõeliselt imeline.
Olen lausa hämmingus sellest,
kuidas Jumal on kõik need asjad kokku sobitanud.
Seda nii mu enda elu heaks
kui teenistuse heaks, mida teeme Saksamaal
ja üle maailma.
Nagu mäletate,
Saksa misjonil oli möödunud aastal midagi teoksil 50-s erinevas riigis.
Milline õnnistus!
Mainisite juba,
et olete õppinud midagi tagakiusatud kristlastelt.
Mida te siis olete õppinud neilt?
Mida iganes ka keegi ei ütleks, me peaks alati tunnistama Jeesusest.
Samas on meil vahel kui haletsev suhtumine
tagakiusatud kristlastesse
stiilis: "Vaesekesed, millest nad peavad küll läbi minema!"
Kuid ma olen õppinud, et nad ei vaja meie haletsust.
Muidugi ei taha nad kannatada,
aga samas nad kannatavad Jeesuse nimel ja heaks.
Kohtasin üht naist Hiinas,
kelle poitsei bussis kinni pidas, ära viis ja läbi peksis.
Ta ütles: "Ja ma nutsin..."
Vastasin: "Muidugi nutsite. Ma oleks ka nutnud.",
kuid ta ütles: "Ei, te ei mõista.
Ma ei nutnud mitte peksmise pärast,
vaid tänust kogeda kannatusi Jeesuse pärast."
Mõtlesin: "Wau! Milline tase!"
Soomlased on kindlasti erinevad,
kuid me sakslastena nuriseme, kui kogeme raskusi,
küsides Jumalalt, miks üks ja teine asi juhtub?
Kuid ma tahan omada usku, mis ei küsi, miks miski on juhtumas,
vaid mis on kindel, et kus iganes ma ka omadega poleks,
ma olen seal ühe eesmärgiga ja Jumal on mu pannud sinna.
Nii ei peaks ma niivõrd esitama küsimusi,
kuivõrd olema valmis olema seal, kus ma olen,
olles soolaks ja valguseks.
See on see, mida olen tagakiusatud kristlastelt õppinud
ja mida tahan ka õpetada Saksamaa kogudustele.
Vaadates maailma kaardile,
siis millised seal on kõige raskemad kohad,
kus olla kristlane?
Hea küsimus.
Esimene asi, mis mul pähe tuleb, on ehk läänemaailm.
Me ei koge küll tagakiusu,
aga meie probleemiks on häiritus, segadus, silmakirjalikkus
ja mis iganes veel.
Kuigi see nüüd ei vasta otseselt te küsimusele.
Mis puutub tagakiusatud rahvastesse,
siis Põhja-Aafrika ja eriti veel Põhja-Nigeeria.
Need on väga rasked paigad, ka tänu Fulani terroristidele.
Ka Boko Harami terroriorganisatsioon kiusab külasid taga.
Need terroriorganisatsioonid on kui sõjas kristliku kirikuga.
Nad ründavad piiblikoole ja haiglaid, mis on täiesti hullumeelne.
Ühtlasi muutub olukord üha raskemaks ka Aasia ida osas -
Pakistanis ja Indias.
Loomulikult näeme tänu jälitustehnoloogiale
muutusi ka Hiinas.
Hiinas on üks hiigelsuur kogudus...
Osa inimesi ütleb, et sinna kuulub 130 miljonit kristlast.
Samas on valitsuse poolt tugev kontroll ja rõhumine.
Lisaks kommunistlik maailm ja kõik moslemimaad.
Ka India ja hinduism ning paljud budistlikud piirkonnad.
Kuid üks raske koht on kohe kindlasti Põhja-Nigeeria,
kus iga-aastane surmade % on väga kõrge.
Igal aastal tapetakse seal tuhandeid kristlasi,
mistõttu peaksime palvetama oma usuõdede-vendade pärast.
Eriti Põhja-Nigeerias, aga ka teiste rahvaste seas.
Te tegelete samade maadega, millega meiegi.
Maailmas on vähemalt 64 riiki, kus puudub usuvabadus.
Räägime veidi ka meie maailmajaost.
Me alustasime tööga Euroopas möödunud aastal
ja see kurvastas mind väga,
et peame taas ka Euroopas tegutsema.
Sest ühes Ukraina sõjaga kaasnes ka tagakius.
Meil on ühtpidi sõda käimas
ja samas on ka väga tugev antikrislik liikumine
vohamas üle kogu Euroopa.
Millisena te näete Euroopa hetkeseisu ja veelgi enam selle tulevikku?
Mis te sellest arvate?
Pannakse meid ka vangi?
Olen sel teemal oma naisega mõned korrad rääkinud
ja ma oleks üllatunud, kui ma sureks vanas eas.
Või noh, mitte üllatunud ehk sellest,
aga sellest küll, kui ma ei sattuks vangi.
Usun, et selle oht on igati olemas.
Soomes oli kohtuprotsess kristlasest poliitiku Päivi Räsäneni üle
ja me näeme sarnaseid asju üle Euroopa,
kus küsimuse all on abordi teema, seksuaaleetika, sugude teema jne.
Väga vastuolulised lood.
Suured muutused on selles vallas,
et klassikalisi kristlikke tõekspidamisi,
mida varasemalt peeti heaks,
nähakse täna halvana
ja millegina, kus puudub armastus, headus ja austus.
See on see, kuidas maailm meid näeb.
Ukrainas toimub sõda,
paljudes riikides on kõrge inflatsioon, energia- ja pagulaskriis.
Nii palju asju, mis on toimumas.
Kui ma poleks kristlane,
muudaks see mind väga murelikuks ja põhjustaks hirmu
ja ma mõtleks, mida küll tulevik toob?
Kuid kui lugeda Taanieli või Ilmutuse raamatut,
siis me näeme seal kirjalõike, mis ütlevad, et Jeesus naaseb pilvedel
Mõtleme, mida see veel tähendab?
See räägib Jeesuse taastulemisest maa peale kui Kuningas,
kuid Ta tuleb pilvedel.
Mis need pilved on?
Võib-olla kõik need probleemid, segadus, sõjad, inflatsioon
ja muud, meid hirmutavad asjad, ongi need pilved?
Me ei tea, millal Jeesus naaseb,
kuid me teame, et me Päästja ja Issand on pilvede taga
ja Ta tuleb tagasi.
Ta taastab kõik, tuues rahu ja kõike, mida me igatseme.
Kuid vaid Tema üksi saab seda tuua.
Usun, et kõik me ebakindlus, hirmud ja küsimused, mis meil on -
peaksime suunama oma pilgu nende pealt Jeesuse peale,
öeldes: "Jeesus, mida iganes ka tulevik ei tooks,
me teame, et Sa tuled tagasi ja selles peitubki me lootus."
Kõik Euroopas toimuv
võib olla esimesteks sammudeks eesootavale tagakiusule.
Kuidas saaks Euroopa kogudused end selleks ette valmistada?
Hetkel pole kogudus selleks kohe kindlasti valmis.
Kogudus saab valmistuda vaid nii,
et keskendub taas Jeesusele ja Piiblile.
See on see, mida ka Paulus ütles Filiplastele 1:12-14 -
"Kui vaid mõnedki mu vendadest olnuks julgemad
kuulutama Jumala Sõna."
Nii vajame ka meie täna kristlasi, kes ei karda kuulutada Jumala Sõna,
sest vaid Jumala Sõna annab me elule õige suuna.
Lisaks aga vajame ka palvet.
Nii et me peame keskenduma Jeesusele,
avastama uuesti Jumala Sõna ja palves peituva väe.
Suur tänu Manfred tänase saate eest!
Me järgmine saade on veel samuti teiega,
kus jätkame nende huvitavate lugudega.
Aitäh! - Aitäh, et kutsusite.
Aitäh teilegi, kes te me saadet vaatate.
Rohkem infot töö kohta tagakiusatud kristlaste seas
on leitav me ajakirjast "Märtrite hääl",
mis on tasuta tellitav aadressilt: www.marttyyrienaani.fi
Seal on kirjas olulisemad uudised ja ka palveteemad.
Olge õnnistatud!
Tõlge: Anne-Ly Raukas