MÄRTRITE HÄÄL
MÄRTER: 1. Usu pärast kannatav inimene 2. Inimene, kes sureb usu eest
Tänapäevalgi kiusatakse kristlasi taga
Väärkoheldakse
Vangistatakse
Piinatakse
Iga päev
"Pidage meeles vange,
nagu te oleksite kaasvangid ja kurja kannatajaid,
sest ka teie olete alles maises ihus." Heebrealastele 13:3
Abdu Tass Saada sündis Gazas ja kasvas üles Saudi-Araabias.
Hiljem liitus ta Yasser Arafati vägedega
ja oli täpsuslaskur iisraellaste vastu.
Kolides oma juhi õhutusel Ameerikasse,
kohtus Abdu Tass Saada Kristusega ja leidis oma elule uue mõtte.
Varem omandatud sõjaväelase koolitus oli abiks,
kui tema usklikuks saamisest kuulnud pere
saatis palgamõrvarid teda tapma.
Lõpuks viis ta tee tagasi Lähis-Itta,
sest sõnum oma uuest elust vajas toimetamist nii sugulastele
kui oma endisele juhile Yasser Arafatile.
Täna on Abdu Tass Saada me saatekülaliseks.
Siin te nüüd härrased olete.
Tere tulemast me saatesse Abdu Tass Saada!
Tõeliselt tore olla teiega.
Ja tere tulemast ka Hannu Lahtinen.
Te elulugu on väga värvikirev ja selle raames on palju juhtunud.
Kuid tahaksin alustuseks kuulda te lapsepõlvest.
Te sündisite Gaza sektoris, aga kasvasite üles Saudi Araabias.
Veelgi enam Kataris.
Rääkige meile palun, milline te lapsepõlv oli?
Ma kasvasin üles Saudi Araabias, Palestiina immigrandist põgenikuna.
Mu vanemad on tegelikult pärit Jaffa linnast,
kuid nad põgenesid oma kodust enne 1948. aasta sõda
Gaza sektorisse, kus ka mina 1951. aastal sündisin.
Palestiina immigrandi- ja pagulasena üles kasvamine
polnud kõige lihtsam.
Saudi Araabia inimesed ei võtnud meid soojalt vastu,
isegi, et nii minu pere kui paljud teised palestiinlased
olid aidanud ehitada üles selle maa.
Kuid me polnud vastuvõetud ja see tegi elu väga raskeks.
Rääkisite te siiski ühte keelt?
Rääkisime mida? - Ühte keelt.
Jaa, keel oli sama, kuigi pisut teine dialekt.
Me rääkisime araabia keelt.
Nii et inimestega suhtlemine oli lihtne ja probleem oli milleski muus.
Jaa, saudide suhtmises ja nendepoolses hülgamises.
Neile ei meeldinud, et nende maale läksime.
Nad ütlesid meile: "Te müüsite oma maa juutidele
ja tulite nüüd meie maale seda üle võtma."
Me aga ei läinud midagi üle võtma -
me hoopis ehitasime neile nende maa.
See on fakt kui selline.
Palestiinlased olid esimesed immigrandid,
kes hakkasid Saudi Araabiat üles ehitama.
Milline aga oli olukord Kataris?
Olin 10-aastane, kui mu pere emigreerus Saudi Araabiasse,
kuid üldse mitte vabast tahtest.
Mu isa remontis ühe Katari printsi autot.
See oli omadega õhtal ja selle oleks pidanud maha kandma,
aga see prints tahtis seda siiski remontida
ja mu isa ka tegi seda.
Prints oli nii õnnelik selle üle, et ta kutsus mu isa kolima Katari.
Ta tegi seda tolleaegse kunigas Saud'i kuuldes.
Isa ütles küll, et kuningas kannab head hoolt me eest
ja me oleme rahul seal, kus me oleme,
aga kuningas Saud andis talle igati loa minna.
Ehk teisisõnu: "Mine!"
Kas elu Kataris oli lihtsam? Võeti teid seal paremini vastu?
Ei, sealne rahvas ei erinenud palju saudidest.
Kuid prints, kes meid Katari kutsus, oli erakordne mees.
Ta tõesti armastas palestiinlasi - sh mu peret ja minu inimesi.
Ühtlasi hakkas mu isal väga hästi minema.
Nii mu isa kui mu kaks onu said väga rikkaks.
Me saime väga rikkaks.
Prints toetas meid ja kõiki me tegevusi -
ehitust, eksporti-importi.
Kuid kohalikud inimesed olid siiski...
Kes iganes elab seal maal 10 aastat, võib omada maad.
Palestiinlased aga ei tohi omada midagi.
Või kui üldse midagi, siis vaid 59% millestki.
Mitte rohkem.
Usun, et tegu on pigem poliitilise otsusega,
et sundida palestiinlasi naasema tagasi oma maale.
Nii polnud me seal kunagi eriti teretulnud.
Rääkisite mulle teel siia stuudiosse,
et kohtusite ka Osama bin Laden'iga.
Rääkige mõni sõna temast ka.
See oli üks väga huvitav hetk.
Minu isa
ja Osama bin Laden'i isa Mohammed bin Laden
tegid ärilist koostööd.
Mohammed bin Laden oli väga mõjuvõimas ja rikas mees
ja tal oli ka palju autosid.
Selleks aga, et raha kokku hoida, tahtis ta mu isaga koostööd teha,
et saada allahindlusi ja maksta vähem.
Nii tuli ta kord mu isaga garaaži kohtuma
ja Osama oli temaga kaasas, olles alles väike poiss.
Mohammed bin Laden'ile meeldis maadelda,
aga mu isa oli temast palju suurem.
Nii et, kui nad hakkasid omavahel maadlema,
kukkusid nad koos maas olevasse õliauku.
Meil oli maas selline auk, kuhu kogu õli koguti.
Mu isa ja Mohammed bin Laden kukkusid sinna õliauku,
maadeldes seal veel edasi.
Osama aga, olles väga häbelik, seisis seal
ja nähes oma isa kukkumas, hakkas nutma: "Isa, isa!"
Ja ma mõtlesin: "Milline nännipunn! See on ju ainult mäng."
Kuid palju aastaid hiljem, kui ma uuesti Osamat nägin -
seda uudiste kaudu, kus öeldi,
et ta on terroriorganisatsiooni Al-Qā'idah juht
ja 11. septembri rünnakute taga USA's
Ma ei suutnud seda uskuda. "On see tõesti Osama bin Laden?
Pole võimalik! See mees seal on liiga kuri!
See on mingi imelik vend.
Ta ei suudaks midagi sellist."
Ja siis sain ka teada, et see polnudki Osama bin Laden,
vaid hoopis Ayman al-Zawahiri,
kes oli Osama bin Laden'i järel võimult teine mees.
Osama bin Laden tõi vaid raha sisse ja oli nö Al-Qā‘idah' aju.
Kohtuste Kataris ka Jassif Arafat'iga.
Kirjeldage lühidalt, milline mees ta oli?
Jassif Arafat käis Katari külastades alati mu isakodus
ja me pakkusime talle alati õhtusööki.
Istusin alati tema kõrval, sest olin lummatutud tema isiksusest.
Ta oli väga karismaatiline
ja rääkis ikka sellest, kuidas me sõdime Iisraeli vastu
ja heidame nad merre.
Nii kuulasin teda alati väga keskendunult.
Tema karismaatiline kõneviis tõmbas inimesi alati ligi.
Kuid siis läksite Jordaaniasse ja liitusite Fatah'ga.
Mida see elu endast kujutas?
Peale seda, kui Palestiina kaotas 1967. aasta sõja,
mõistsin, et Araabia juhid on kurjad ja valmis meid juutidele maha müüma.
Nii otsustasin minna Jassif Arafat'i alluvusse
ja võidelda Palestiina eest.
Nii liitusingi Fatah'i jõududega
ja läksin hoopis Süüriasse, mitte Jordaaniasse.
Mind kuulati Süürias 10 päeva üle,
et olla kindlad, et ma pole Iisraeli spioon.
Lõpuks sai neile selgeks,
et kavatsen tõesti võidelda Fatah'i ridades.
Seejärel viidi meid Jordaaniasse, kus oli väga karm väljaõpe.
Seal käis gorillade sarnane võitlus ja sõjapidamine.
Me koolitajad olid pärit Põhja-Koreast ja Põhja-Vietnamist.
Isegi iirlased käisid meile õpetamas plahvatusohtlike ainete haldamist.
See oli karm värk, aga me jäime ellu.
Treeninglaagri sissepääsu juures oli suur silt:
"Treeneril on õigus tappa treeningu käigus
25% osalejatest."
Otsustasin, et mina ei lase end küll ära tappa.
Nii treenisin ja võitlesin kõigest väest.
See oli hea.
Kuidas te eriüksusesse sattusite?
Teist sai ikka assasiin ehk salamõrvar,
mitte lihtsalt snaiper.
See on ikka väga unikaalne töö.
Assasiinina sa võtad kellegi elu.
Sul on käsk keegi rajalt maha võtta ja tappa.
See kätkeb endas palju intensiivsemat emotsionaalset treeningut,
kus sind õpetatakse tajuma inimesi enda ümber.
Pead ilma nägemata tajuma ja tundma inimesi enda ümber,
reageerides vastavalt, aga ilma tähelepanu püüdmata.
Põhjakorealased olid väga intensiivsed õpetajad.
Karate ja judo tunnid olid hästi intensiivsed.
Nii võin kuni tänaseni tõsta paljaste kätega kuumasid asju
ja mitte tunda valu.
Seda tänu sellele, et olime kättpidi pidevalt kuumas liivas
ja mu sõrmeotsad muutusid tuimaks.
See oli osa me judo ja karate trennidest.
Lisaks sellele koolitati meid hüppama alla pilvelõhkujatest.
Jah, meil oli küll selleks vastav varustus,
kuid pidid ikkagi ise vaatama, kuidas ellu jääda.
Nii et see oli väga intensiivne treening,
kuid sellest oli palju abi,
kui pidin ohvitseride käsul kellegi rajalt maha võtma.
See oli raske.
Ütlesite mulle ka, et tapsite paljusid inimesi.
Kuidas sellega oli?
See pole miski, mille üle ma uhke või elevil oleksin.
Kelleltki elu võtmine on kogemus, mis tekitab palju pinget.
Isegi, kui tegu on vaenlasega.
Kui sa õpid oma vaenlast tundma - rohkem, kui nad iseennastki teavad
ja pead nad seejärel tapma,
siis su suhe selle inimesega on väga isiklik.
Nii et ei - see polnud lihtne kelleltki elu võtta,
aga ma olin vanemsõdur ja pidin tegema seda, mis tarvis.
Sest kui ma poleks seda teinud, oleksin ise kuuli saanud.
Siis aga saabus päev, kus olite USA's nõudepesija.
Mis juhtus?
Peale oma viimast operatsiooni assassiinina
langetasin ühe otsuse.
Seal oli üks Iisraeli kolonel, kellel oli kaks last.
Õppides tundma seda koloneli, õppisin tundma ka tema lapsi.
Nägin, kuidas nad näiteks maja ees koos jalgpalli mängisid
ja ma liitusin ka nendega.
Nii oli see mu elu raskeim hetk, kui pidin sellelt kolonelilt elu võtma.
Ma küll tegin seda, aga läksin peale seda Arafati juurde
ja ütlesin, et ei taha enam sellise asjaga tegeleda.
Ta nõustas mind ja ütles, et peaksin hariduse omandama.
Olin veel noor ja ta ütles, et olen sündinud juht,
mistõttu peaksin minema ja omandama hariduse.
Nii jõudsingi omadega USA'sse.
See oli huvitav, sest ma vihkasin USA'd ja ameeriklasi
sama palju kui Iisraeli ja juute.
Kuid kuna üks mu sõber käis Ameerikas ülikoolis,
tahtsin minna teda vaatama.
Muidu oli mul plaan minna Prantsusmaale.
Kuid elu Ameerikas ja kokkupuude sealsete inimestega
oli ühtaegu huvitav kui lohutav.
Ameeriklased olid tõeliselt kenad mu vastu.
Nad aktsepteerisid mind
ega kohelnud mind kunagi kui mingit Palestiina immigranti.
Nii et see oli ka põhjus, miks tahtsin jääda sinna elama.
Tean, et see kõik on pikk lugu,
aga peale mitmeid aastaid saabus te elus pöördepunkt,
kus üks te sõpradest, keda olite aastaid tundnud,
rääkis teile Jumalast.
Rääkige meile ka oma kohtumisest Jumalaga.
Jah, olin selleks ajaks elanud USA's 19 aastat,
alustades ühes prantsuse restoranis nõudepesijana.
Töötasin end üles ja sain restoraniäris väga edukaks.
See väga rikas mees oli mu kõige esimene klient,
kelle mustad nõud ma ära viisin.
Minu jaoks oli see liigutav, et ta vaatas mulle otsa ja tänas mind,
et ma ta mustad nõud ära viisin.
Olin hämmingus, et rikkad inimesed tänavad oma teenindajaid.
See oli midagi enneolematut ja see puudutas mu südant
ja sealt sai ka alguse me sõprus.
Ma ei tea, miks ma talle meeldisin,
aga ta hakkas minuga üha enam lävima
kõigi nende 19 aasta jooksul.
Ma lahkusin Kansas Citry'st ja sealsest restoranist,
hakates tööle hotellinduses.
Charlie aga hoidis mul ikka silma peal,
et olla kindel, et minuga on kõik hästi.
Kuniks 19 aastat hiljem,
kui selle prantsuse restorani omanikud
panid oma restorani müüki
ja küsisid mu käest, kas tahaksin selle ära osta?
Õppides tundma Jeesust, sain aru, et Jumalal on plaan mu elu jaoks.
Ma poleks ilma Temata ellugi jäänud.
Mulle tehti mitmeid tapmiskatseid, aga ma jäin ikka ellu.
Kuid see Charlie oli üks erakordne mees.
Otsisin üht hoonet, mida osta ja ta aitas mind, et leida see õige.
Läksin kord ühte matusebüroosse,
kuid tundsin nii suurt hirmu, et jooksin sealt välja.
Seda tänu minu islami-pärastele arusaamadele matusebüroodest
ja üldse sellistest paikadest.
Rääkisin sellest ka Charlie'le ja ta naeris mu üle elu esimest korda.
Ta ütles: "Tass, tead, miks sa nii väga kartsid?"
Ütlesin, et ei tea ja ta ütles: "Sest sul pole jumalakartust."
Olin üllatunud ega saanud aru, millest ta räägib.
Olin ju moslem ja kartsin igati Jumalat!
Ta ütles, et see ei vasta tõele,
kuid et ma ei pea ka muretsema selle pärast,
kuna ta saavat mind aidata ja selle asja korda ajada.
Ta tõstis sõrme püsti ja ütles: "Mul on otseühendus."
Naersin selle peale ja kõndisin minema.
Kuid see sõna "otseühendus" jäi mind kummitama.
See vaevas mind 3 nädalat
ja ma muudkui mõtlesin, mis otseühendus see on?
Helistasin Charlie'le, kuid ta ütles, et ma pole selleks veel päris valmis.
Kuniks 3 nädalat hiljem jõudsin punkti,
kus ma ei suutnud toimidagi enam.
Charlie tuli mulle lõpuks järgi ja viis mind enda koju.
Kuid teel ta koju nii ta kõnepruuk kui hääl muutusid
ja ta müristas: "Kiitus Issandale! Halleluuja!"
rääkides imedest oma elus ja ma mõtlesin, mis tal viga on?
Ma polnud kunagi varem midagi sellist kuulnud.
Vähemalt mitte tema suust.
Jõudsime tema juurde ja ta ütles ust avades:
"Tass, selleks, et omada rahu, mida ma oman,
pead sa armastama juuti."
Olin täiesti tardunud.
Sõna otseses mõttes.
Charlie teadis ju sisuliselt kõike mu elust,
mistõttu öelda, et pean armastama juuti,
oli ikka täiega pöörane.
Olin juba valmis talle virutama, mispeale ta ütles:
"Tean, et oled ärritunud, kuid istu maha."
Istusime maha
ja ma tahtsin kangesti ta otseühenduse kohta teada.
Ta küsis: "Mida sa tead Jeesusest?"
Teadsin seda, et Ta on prohvet.
Charlie aga ütles, et Ta on enam kui prohvet.
Küsisin, kes siis?
Charlie vastas: "Ta on Jumala Poeg. Ta on Jumal."
Hüppasin püsti ja ütlesin: "Ma ei tea, mis sul viga on.
Ütled esmalt, et pean armastama juuti
ja siis veel, et Jeesus on Jumala Poeg.
Ma ei usu seda. See on Jumala pilkamine."
Ja ma kõndisin sealt minema.
Charlie kutsus mu tagasi ja palus mul maha rahuneda.
Kuna ta oli mulle kui isa eest ja ma armastasin teda väga,
istusin maha.
Ta läks ja tõi ühe karbi.
Võttes kaane pealt, nägin, et seal sees oli Piibel.
Ta istus mu kõrvale ja pani Piibli väga lähedale mu jalale.
Hüppasin sellest eemale ja ta küsis, miks ma nii tegin?
Ütlesin, et ei saa seda puutuda.
Ta küsis: "Miks? See on kui kõigest paber."
Ütlesin: "Ei, see on Jumala Sõna ja see kätkeb endas Jumala nime."
Olin täiega ärevil.
Ta küsis: "Sa siis usud, et see on Jumala Sõna?"
Vastasin jaatavalt.
Me moslemitena küll tegelikult ei usu seda,
kuid sel hetkel ütlesin "jah".
Ta vastas: "OK, kui usud, et nii on,
siis las ma rääkida sulle, mida sel on Jeesuse kohta öelda."
Ta võttis Piibli ja tegi selle lahti.
Ta oli avamas ühte lehekülge, kuid jättis siis pooleli.
Siis aga naeratas ja hakkas mulle ette lugema
Johannese 1:1. "Alguses oli Sõna
ja Sõna oli Jumala juures ja Sõna oli Jumal."
Hakkasin värisema ja kaotasin teadvuse.
Järgmisel hetkel aga olin põlvili põrandal
käed tõstetud taeva poole,
kutsudes Jeesust oma ellu kui oma Issandat ja Päästjat.
Ühtlasi nägite ka valgust ja kuulsite midagi.
Mida te kuulsite seda valgust nähes?
Olles seal põlvili maas
ja kuuldes iseennast kutsumas Jeesust oma ellu
kui oma Issandat ja Päästjat,
vaatasin Charlie poole, kes värises ja nuttis
ja ma olin mures, et mis nüüd temaga juhtus?
Küsisin: "Mis juhtus?"
ja ta ütles, et pole elu sees midagi sellist näinud.
Ta kallistas mind ja ütles, et oli lugenud mulle Jumala Sõna,
aga ma olla hakanud värisema
ja siis ma olla langenud maha, tõstes käed taeva poole.
Ja siis ma olla rääkinud keeles, mis polnud inglise keel,
nii et ta ei saanud midagi aru.
Nii rääkisin võimsa valgusega, mis ütles mulle:
"Mina olen Jeesus ja mina olen tee, tõde ja elu.
Ei ole ühtki teist teed Isa juurde, kui vaid minu kaudu."
See oligi minu jaoks selleks pöördepunktiks
ja ma ei vaadanud enam kunagi tagasi.
See muutis te elu igaveseks. - Jah.
Kogesite kindlasti ka Ta andestust
kõigist minevikus tehtud halbadest asjadest.
Kuid siis tuli aeg, mil läksite tagasi Lähis-Itta
ja kohtusite ka Jassif Arafatiga uue sõnumiga oma südames.
Mida ta tundis, kui temaga evangeeliumi jagasite?
See oli 2004. aastal, kui teda külastasin,
soovides väga jagada seda lootust, mida olin ise kogenud.
Kahjuks polnud me vaid kahekesi,
mistõttu ma ei saanud olla nii vaba, kui oleksin soovinud.
Ühtlasi oli ka tema väga ettevaatlik
ega küsinud kordagi, miks ma pöördusin?
Isegi, et ta tundis mind ja mu peret.
Kuid ta ei küsinud kunagi, miks ma pöördusin kristluse poole.
Ta rääkis hoopis, kui palju ta ikka kristlasi aitab
ja tahtis olla kindel, et ma ikka ka nende eest hoolitseks.
Ma aga püüdsin muudkui mõelda,
kuidas saaksin talle evangeeliumi jagada,
ilma, et ta peaks ise küsima,
mis juhtus ja miks ma usku vahetasin?
Kuid Jumal inspireeris mind.
Olin juba enne seda palunud, et Jumal annaks mulle lootust
ja võimalusi temaga rääkida.
Jumal tuletas mulle sel hetkel midagi meelde,
mida olin Piiblist, 1 Moosese 2, lugenud.
Lugu sellest, kuidas Ta lõi Aadama.
Mulle meenus see lugu ja ma ütlesin: "Härra President"
Mulle oli enne öeldud, et pean kutsuma teda presidendiks.
Nii siis ütlesingi: "Härra President,
kas teate, kuidas Jumal lõi inimese?"
Püüdsin jõuda punkti, kus saaks rääkida rahust.
"Kas teate, kuidas Jumal lõi inimese?"
Ta ütles: "Muidugi. Maa põrmust."
"Tore! Nii on.
Kuid kas olete kunagi mõelnud, kuidas Ta inimese lõi?"
Ta ütles: "Ma ei mõista, kuhu te sihite."
Vastasin: "Härra President,
märkasin midagi, kui lugesin loomise raamatust ehk Toorast."
Tahtsin kohe kindlasti nimetada seda Tooraks.
Küsisin, kas võin talle näidata, mida olin avastanud?
Ta andis selleks loa,
mispeale tõusin toolilt püsti, langesin põlvili
ja ütlesin: "Hr President,
kui ma lugesin Moosese raamatust loomise lugu
ja seda, kuidas Jumal lõi Aadamat,
olin nii elevil.
Nägin Kõikväelist Jumalat pilve kujul."
Ta ütles mulle midagi araabia keeles, kuid ma ei reageerinud sellele,
vaid palusin, et saaksin talle näidata midagi.
"Nägin Kõikväelist Jumalat oma põlvedel,
luues Aadamat omaenese kätega.
Ja kui Ta selle lõpetas,
vaatas Ta Aadama peale ja naeratas.
Seejärel aga kummardus
ja pani oma huuled Aadama huulte peale,
hingates temasse eluõhku.
Kui seda nägin, hakkasin nutma ja ütlesin, et ei taha enam elada.
Jumala hääl aga kõnetas mind
ja ütles: "Olen sulle ikkagi andestanud."
Nii jagasin Jassif Arafat'iga, kuidas leidsin rahu Jeesuses
ja kuidas üldse on aeg rahuks.
See aga algatas me vahel dialoogi rahu teemadel
ja sellest, kuidas luua rahu araablaste ja juutide vahel.
See ongi kogu mu elu mõte - rahus.
Ühtlasi usute ka, et Jassif Arafat on täna Jumala juures.
Ma tõesti usun, et ta andis oma südame Jeesusele
ja me saame kohtuma kord taevas. - Aamen.
Pole küsimustki.
Sellest põnevast loost
võib lugeda ka raamatust "Võitlesin Arafati vägedes",
mis on tellitav: www.marttyyrienaani.fi/kauppa/
Samalt aadressilt saab tellida endale ka tasuta Märtrite Hääle ajakirja,
mis ilmub üle kuu
ja hoiab teid kursis kõigi me töödega.
Abdu Tass Saada rajas hiljem ühingu,
mille kaudu kuulutatakse evangeeliumi moslemitele
nii Lähis-Idas, Ameerikas kui mujalgi
ja me Märtrite Häälega toetame ka nende tööd.
Tööd, millest kuuleme lähemalt me järgmises saates,
kui Abdu Tass Saada on taas meiega.
Olge õnnistatud!
Tõlge: Anne-Ly Raukas