MÄRTRITE HÄÄL
MÄRTER: 1. Usu pärast kannatav inimene 2. Inimene, kes sureb usu eest
Tänapäevalgi kiusatakse kristlasi taga
Väärkoheldakse
Vangistatakse
Piinatakse
Iga päev
"Pidage meeles vange,
nagu te oleksite kaasvangid ja kurja kannatajaid,
sest ka teie olete alles maises ihus." Heebrealastele 13:3
Misjonitöö tegija ja pastor Andrew Brunson
peeti 2016. aastal Türgis kinni.
Teda süüdistati terrorismis ja spionaažis
ja talle nõuti eluaegset vanglakaritust.
Palvesoov vangistatud pastori pärast levis kiiresti üle kogu maailma,
nii nagu ka avaldused tema vabastamiseks.
Tema vangistus Türgi vangla rasketes tingimustes
kestis siiski 2 aastat,
enne, kui ta vabaks sai.
Kuidas inimlikus mõttes neis lootusetutes oludes ellu jääda?
Selle üle arutlevad
Märtrite Hääle tegevjuht Hannu Lahtinen
ja psühhoterapeut Ritva Huusko.
Mina aga olen saate toimetaja Sari Palomäki.
Tere tulemast vaatama saadet "Märtrite hääl"!
Ja tere tulemast ka Hannu Lahtinen ja psühhoterapeut Ritva Huusko,
kes on ka Märtrite Hääle juhatuse liige.
Täname!
Meil on täna huvitav teema käsil, kui arutleme selle üle,
milliseid tundeid ja võitlusi inimene kogeb
elu tõeliselt rasketes olukordades.
Seda eriti ka usu pärast ja süütuna vangis olles.
Nii räägime ka täna Andrew Brunsoni juhtumist,
kes tegi aastaid Türgis misjonitööd, kui ta täiesti ootamatult vahistati.
Hannu, räägi palun esmalt kogu selle loo taustast.
Andrew Brunsoni juhtum
sai mõni aasta tagasi üle maailma kuulsaks.
See jooksis ka Soome uudistest läbi.
Andrew Brunson koos abikaasa Norinega
peeti kinni 2016. aastal Izmiri linnas Türgis.
Nad olid olnud seal üle 20 aasta
ühe elava protestantliku koguduse pastoriteks.
Neid peeti algul koos kinni.
Tema naist Norinet hoiti kinni paari nädala jagu.
Neid peeti ohuks kohaliku rahva turvalisusele.
Protsessi jätkudes Andrew tegelikult isegi ei teadnud,
milles teda süüdistatakse.
Tal oli oma kaitsja või asjaajaja,
aga kogu asjaajamine käis Türgi seadustega vastuolus
ja koguaeg tuli aga uusi dokumente esile.
Nii süüdistati Andrewd suhetes terrorirühmitusega.
Öeldi, et ta toetab üht relvastatud kurdi rühmitust,
mis on türklaste jaoks kui punane rätik härjale
ja kelle vastu Türgi võitleb.
Lisaks sellele räägiti ühest islami imaamist USA's,
kes üritas 2016. aastal Türgis võimu haarata.
Väideti, et Brunson on ka temaga seotud.
Kõige selle taustal oli aga koguaeg president Erdoğani püüe
saada rohkem võimu ja õigusi Türgis.
Nii on Türgi liikunud üha enam autokraatia
ja islamistliku protsessi suunas.
Samal ajal sai ka president Trump võimule.
Nii tema kui asepresident Pence kohtusid Erdoğaniga,
kui too USA'd külastas.
Neil oli kolm 20-minutilist kohtumist,
mille käigus president Trump mainis ka Brunsonit,
öeldes, et ta tuleb vabastada.
Brunsonit kasutati aga kui kauplemisvahendina.
Türgi nõudis selle imaami väljaandmist
ja siis nad oleks Brunsoni vabaks lasknud.
Kuid see ei viinud kuhugile.
Lisaks sellele püüab Türgi jätta pidevalt maailmale muljet,
et seal on usuvabadus tagatud.
Samas aga, kui jälgida sealseid erinevaid juhtumeid,
on näha, et seal pole mingit usuvabadust
ja seal on vaid väike kristlaste kogukond.
Brunsoni osas toimus mitmeid kohtuistungeid
ja ta kohtutoimik oli 62 lk paks.
Üks süüdistus, mis sealt väga selgelt esile tõusis,
oli see, et ta püüab muuta Türgit kristlikuks maaks.
Seda peeti lausa kui terrori teoks.
Ta veetis kaks aastat vanglas,
samas, kui oli reaalne oht,
et ta võib saada 35-aastase vangistuse.
Nii et väga tõsine lugu.
Lugu sellest, kuidas tavaline inimene
võib sattuda ootamatult tohutusse sündmuste keerisesse.
Nii nagu Brunsonki.
Järgmiseks väike katkend intervjuust Andrew Brunsoniga,
mille on kokku pannud Tod USA Märtrite Häälest.
Andrew Brunson räägib selles oma usuvõitlusest vanglas olles.
Olles lugenud eluloo raamatuid ja kuulnud tunnistusi inimestelt,
kes olid kannatanud tagakiusu,
oli mul teatud ootus, et kui ma sattun vanglasse, siis...
Ma muidugi ei oodanud vanglasse sattumist,
aga sinna jõudes arvasin, et kogen keset kurbust tõelist rõõmu
ja vaimulikku jõudu ning väge.
Et kogen seal Jumala ligiolu ja Tema ülevoolavat armu.
Kuid seda ei juhtunud.
Usun, et olin vaimusilmas idealiseerinud neid kannatusi
tänu loetud elulugudele.
Minu kogemus aga oli hoopis midagi muud.
Ma kogesin hoopis vaikust ja hüljatustunnet Jumala poolt.
Loomulikult Ta ei hüljanud mind,
aga Ta ligiolu, mida olin muidu sageli nautinud
ja mida olin aastaid kogenud,
see oli täiega kadunud mu jaoks.
Olin šokis ja see omakorda viis mind vaimulikku kriisi.
Seda ei osanud ma küll oodata ja nii polnud ma ka valmis selleks.
Mõtlesin: "Jumal, kus Sa oled?
Miks Sa vaikid ja kuidas Sa saad jätta mind
keset mu elu kõige raskemat ja pimedamat tundi?"
Kuid Jumal õpetas mind selle läbi jääma püsima ka keset pimedust.
Üks piiblisalme, mis sai minu jaoks väga tähtsaks,
oli Jesaja 50:10, kus Jumal ütleb:
"Kes käib pimeduses ja kel puudub valgusekuma,
see lootku Issanda nime peale ja toetugu oma Jumalale."
Jumal ütles seda iisraellastele ajal, mil nad olid eksiilis.
Jumal ise viis nad pimedusse
ja oleks saanud nad sealt ka välja viia,
tuues neile iga kell valgust.
Aga Ta ei öelnud: "Näete, siin on valgus!",
vaid Ta ütles: "Toetuge mulle."
Nii pidin ma seda ikka ja jälle õppima ja praktiseerima.
Seda, kuidas toetuda Jumalale, kui mu tunded ja meeled
olid omadega hoopis kusagil mujal.
See Andrew Brunsoni intervjuu on 2-osaline
ja selle teist osa võib kuulata aadressilt,
mida näete ekraanil.
Saate nimi on "Panttivankina Jeesuksen tähden"
ja ma soovitan seda kogu südamest, sest see on väga kõnekas saade,
kus Andrew räägib oma vaimulikest võitlustest vanglas.
Ritva Huusko,
oled psühhoterapeudina kohanud inimesi,
kes on sattunud erinevatesse rasketesse kriisiolukordadesse.
Saaksid sa palun kirjeldada, milline see protsess on,
kui inimene sattub ootamatult kriisiolukorda?
Nii nagu Andrew Brunson me tänases saates.
See on inimese jaoks tohutu šokk, kui tema turvalisus lööb kõikuma.
Ehk kui ta kaotab nö oma argipäeva ja selles peituva turvatunde,
sest ta ei tea enam, mida homne päev toob.
See põhjustab nii talle kui ta lähedastele
turvatunde puudumist ja ebakindlust.
Ka šokireaktsiooni,
kus üks võib säilitada tegutsemisvõime
ja teine on omadega täiega lääpas maas.
Nii et see on väga individuaalne?
Just, sest inimesed reageerivad olukorrale erinevalt.
Üht võib see aktiveerida mõtlema ja teisel jookseb mõte täiega kinni,
nii et ta pole võimeline kuidagimoodi tegutsema.
Kõige enam mõjutab aga see,
et talt' röövitakse võimalus ise oma olukorda mõjutada.
See röövib turvatunde ja põhjustab inimesele trauma.
Millist nõu sa siis annaksid kellelegi,
kes on jõudnud sellisesse kriisiolukorda?
Sest selliseid asju sünnib tavaeluski. - Just.
Me kõigiga võib seda juhtuda. Näiteks autoõnnetuse näol.
See on küll lühiajalisem, aga siiski.
Esimene asi on mitte jääda üksi.
Kui inimene jääb vabadusest ilma ja sattub vanglasse,
siis sealgi on oluline teada, et ta pole seal üksi.
Et ta lähedased või muu võrgustik püüavad temaga ühenduses olla
ja anda talle teada, et ta vabanemise nimel tehakse kõik.
Rääkides aga nö argisest traumaatilisest sündmusest -
auto- või mõni muu õnnetus, lähedase haigestumine vms.,
siis on oluline, et keegi ei jääks selles üksi,
vaid otsiks abi.
Ja kui polegi lähedasi, kellele toetuda,
on oluline pöörduda ametlike abistajate poole.
Nagu näiteks kriisikeskusesse,
mis samas pole muidugi vangla kontekstis mõeldav.
Mõeldes Andrew juhtumi peale,
siis olles ainsa kristlasena ühes kongis moslemitega,
polnud tal muud variantigi, kui suunata oma pilk vaid taeva poole.
Just nii.
Usklikel ongi see hea asi, et neil on Jumal, kelle poole pöörduda
Hannu, sa olid Lähis-Idas 7 aastat misjonär.
Sa sattusid ka raskesse seisu, kui sind ootamatult kinni peeti.
Kuidas see lugu kulges ja mis su mõtteis toimus?
Kui aus olla, siis ma olin ühtpidi valmistunud selleks.
Teadsin, et "silmus mu kaela ümber" tõmbub koomamale
ja meid jälgitakse.
Meid oldi varemgi üle kuulatud ja igasugu muid asju oli juhtunud.
Ühtlasi nägin nädal enne mu kinni pidamist
ühe huvitava pildi.
Nägin, kuidas politsei tuli ja sidus mu tooli külge kinni,
nii et ma ei pääsenud mitte kuhugile.
Kuniks korraga ilma inimliku abita need ahelad läksid valla
ja ma olin vaba minema.
Rääkisin sellest ka oma naisele
ja kui see kõik siis juhtuski,
olid seal täpselt need samad näod, keda olin nädal varem "näinud".
Ühtlasi olime kodus arutanud millegi sellise võimalikkusest
ja sellest, mida me siis teeme.
Näiteks, kui mu naine kuulis, et mind on kinni peetud,
peitis ta koheselt mu arvuti musta pesu vahele pesumasinasse,
et keegi teine ei saaks paljastatud.
Lisaks mitmed muud praktilised meetmed.
Kuid see on raske muidugi, kui sind ära viiakse.
Mäletan, kui mind salapolitseisse viidi
ja suured rauduksed mu selja taga sulgusid.
Ja siis sa näed neid relvastatud sõdureid...
Su silmad seotakse kinni, su käed pannakse raudu
ja sind viiakse vangi.
Sellistel hetkedel aeg peatub.
Ühtlasi olen näinud ka pealt inimeste peksmist jne.,
nii et see on kohe kindlasti teine maailm.
Teine maailm.
Mind süüdistati samuti selles, et sean ohtu tolle maa turvalisuse.
Ma küll ei mõistnud, kuidas.
Ja mitmeid teisigi arusaamatuid süüdistusi
nagu Andrew Brunsonigi puhul,
kes pastorina ei rääkinud millestki muust
kui vaid Jeesuse armastusest.
Ja samas pannakse sind selle eest range režiimiga vanglasse.
Mul oli ka inimlik hirm, kuna teadsin, millised olud seal on.
Esimeses kongis, kus viibisin,
oli reaalne võimalus langeda vägistamise ohvriks.
See oli ikka tõsine lugu.
Kuid mul läks hästi
ja mind viidi üle veidi paremasse kohta.
Aga reaalne oht oli olemas ja küsimus, kuidas seal nö ellu jääda.
Ja siis sa hakkad mõtlema: "Nüüd ongi kõik.
Oleme 7 aastat siin teeninud ja mu elu lõppeb nüüd sellisel moel."
Sellised mõtted hakkavad sind piirama.
"Kas mu evangeeliumi kuulutustöö ongi nüüd läbi?"
Igasugu asjad tulevad meelde.
Ja samas sa ei tea, kas su olukorrast ollakse teadlikud.
Küsisin kaasvangidelt, kaua nad on seal olnud.
Mõni oli ikka päris pikka aega olnud
ja kui küsisin: "Kaua veel on jäänud?", ei osanud ta öelda.
Neile vaid öeldakse: "Küll sa varsti vabaned",
kuid selline teadmatus on lõputu.
Sellega on raske toime tulla.
Nagu mõttegagi: "Kas keegi üldse tegeleb mu looga?"
Vot sellised küsimused tabavad sind.
Teine lugu on see, et me reageerime sellele erinevalt
nagu Ritvagi ütles.
Nii et, kui mu käest siis küsiti, mille pärast ma kinni istun,
vastasin, et võin sellest pikalt rääkida,
kuna aega meil ju on.
Ja kõik puhkesid naerma.
Kuid see oli imeline jagada neile Jeesusest,
sest see on ju meie teema.
Me ei keskendu millelegi muule, kui vaid sellele, kes Jeesus on.
Mäletan, kui meid vangla bussiga veeti.
Olime alati kahekaupa käsiraudupidi kokku liidetud.
Nii sain taskust kuidagi paberi ja pliiatsi
ja kui mu paariline siis palus, et räägiksin talle rohkem Jeesusest
ja annaks ka mõne netiaadressi,
mille kaudu Temast rohkem teada saada,
siis need olid imelised hetked,
sest just selle pärast me ju olemegi siin.
Huvitav oli seegi, et kõik teised vangid viidi eri vanglatesse laiali
ja ma jäin üksi sinna bussi,
kuna mind viidi kõige kaugemasse vanglasse.
Kuid nii see on - kui me aitame neid,
kes on aastaid Eritreas, Hiinas või Iraanis vangis,
siis neil on see sama küsimus, mis Andrewl oli:
"Ega mind ometi unustata?"
On ülimalt oluline, et meid ei unustataks.
Ma ei teadnud, mis väljaspool vanglat toimub,
aga paljud inimesed palvetasid mu eest.
Oli neidki, kes ei teadnud minuga juhtunust,
aga kelle Jumal äratas üles palvetama mu eest.
Mul oli häid lähedasi, kes käisid ametnikega rääkimas
ja siis sekkuti ka juba rahvusvahelisel tasandil.
Ka ma kogesin rõhuvaid mõtteid nagu Andrew,
aga neil hetkedel ei saa teha ükskõik, mida.
Sest inimesed tegutsevad su nimel, et sind aidata.
Ja kui ma siis kuulsin kohalikest kristlastest,
kes läksid mu perele appi,
siis see oli ikka suur asi mu jaoks.
See aitas väga palju.
Teadmine, et oleme üks pere.
Läänemaailmast ei pääsenud keegi sinna vanglasse,
aga üks srilankalasest ema pääses.
Olime alati ka srilankalastest töötegijaid aidanud.
Nad valmistasid meile süüa,
aga see oli alati nii vürtsikas, et mu suu põles.
Kuid see emake tõi mulle veidi raha,
öeldes: "Hannu, sa oled aidanud meid ja me tahame nüüd aidata sind."
Hannu, sa räägid sellest kõigest ka oma raamatus: "Ta kutsus mind",
jagades seal oma vangla elust
ja tunnetest, mida läbi elasid.
See raamat maksab 15 eurot ja on tellitav me kodulehe kaudu.
Hannu, mainisid, kui oluline see on vangistatu jaoks,
et teda peetakse meeles ja ta eest palvetatakse.
Räägi, mida me sellega seoses Märtrite Hääles teeme.
Need ei pea alati olema mingid suured asjad.
Jeesus rääkis, et piisab ka ainuüksi klaasitäiest veest,
sest juba see tähendab palju.
Nii tähendab väikese sõnumi saaminegi juba palju.
Me kontorist võib tellida vangidele kirjutamise nimekirja,
kus on välja toodud inimeste pildid ja lood.
Neile võib vabalt kirjutada paar lauset omaenda keeles,
lisades sinna väikese piiblisalmi nende endi keeles
ja mõne ilusa pildi, neid lihtsalt õnnistades.
Me ei suuda isegi arvata, kui palju see nende jaoks tähendab.
"Keegi pidas mind meeles!"
See annab lootust.
Nagu üks Hiina pastor, kes oli vangilaagris, ütles:
"Need kirjad on kui Jumala armastuse iil otse taevast."
Need väikesed kaardid ja sõnumid.
Ülimalt oluline ongi see sõnum, et nad ei ole üksi.
"Sa ei ole seal vangis üksi, vaid me oleme koos sinuga.
Isegi, et me ei saa seda füüsiliselt olla,
siis palvetes oleme seda ikkagi."
Kui inimene pannakse ta usu pärast vangi,
siis sellega püütaksegi röövida inimese ise hakkamasaamine
ja luba olla see, kes ta on.
Luba uskuda seda, mida ta usub.
Ja kuna inimene ei saa kuidagi muuta seda, kus ta on,
mis temaga toimub ja kuhu teda viiakse,
siis selle kaudu püütaksegi teda panna loobuma oma usust
või tööst, mida ta teeb.
Kui me aga siis saadamegi neid kirju, andes teada, et oleme olemas
ja mõtleme ta peale ning palvetame ta eest,
siis see annab kindlasti jõudu juurde ja inimene mõistab, et ta pole üksi.
Teine ülimalt oluline asi on see,
et me saame avaldada mõju ka ametnikele.
Kui ühe inimese heaks
saadetakse ikka piisavalt avaldusi ja kirju,
siis see avaldab ka oma mõju.
Me isegi teame üht juhtumit,
kus tänu paljudele kirjadele tühistati ühe inimese surmanuhtlus.
Ja lõpuks lasti isegi vanglast välja.
Nii et see, mida tavalised usklikud oma palvete kaudu teevad,
omab tohutult suurt kaalu.
Sellega saab päästa elusid. - Just.
Nagu näiteks see surmanuhtluse tühistamine.
- Tõsi.
Me värskeimas Märtrite Hääle ajakirjas
räägitakse samuti sellest teemast.
Ka Lähis-Ida kontekstis.
Ühtlasi on siin väga huvitav artikkel Andrew Brunsonist.
Selle lugemine aitab paremini aru saada,
mis võib inimese mõtteis sellises kriisiolukorras toimuda.
Ajakiri on tellitav ekraanil nähtavate kontaktide kaudu.
Lisaks sellele saate osta me E-poest erinevaid raamatuid.
Ühtlasi reklaamiksin Peter Jaseki raamatut
"Vangina koos ISIS'ga".
See on uhiuus raamat,
mis räägib Peter Jasekist - Märtrite Hääle ammusest töötajast,
kes võeti Sudaanis kinni
ja kes pidi aastaid istuma vangis koos ISIS'e terroristidega.
Olukord oli ülimalt tõsine
ja temalgi oli oht saada eluaegne vanglakaristus.
Ometi sai ta vabaks
ja sellest protsessist see raamat räägibki.
Raamat maksab 25 eurot ja see on tellitav me kodulehe kaudu.
Meil on nüüd veel hetk aega,
mistõttu Ritva, ole hea ja palveta kogu selle teema pärast.
Aitäh taevane Isa, et oled kõigiga,
keda eripaigus üle maailma kiusatake nende usu pärast taga
ja eriti veel nendega, kes Sinu nime pärast vangis istuvad.
Aitäh, et lased neil kogeda Su trööstivat ligiolu
ja aitäh, et inimesed ükskõik, kus ilma otsas
mõistavad ja kogevad Su kõnetust, et neil on võimalus neid julgustada.
Aitäh Jeesus, et oleme Sinus üks suur pere
ja võime üksteist toetada.
Aamen.
Aitäh Ritva ja Hannu selle huvitava intervjuu eest!
Aitäh sullegi!
Tõlge: Anne-Ly Raukas