MÄRTRITE HÄÄL
MÄRTER: 1. Usu pärast kannatav inimene 2. Inimene, kes sureb usu eest
Tänapäevalgi kiusatakse kristlasi taga
Väärkoheldakse
Vangistatakse
Piinatakse
Iga päev
"Pidage meeles vange,
nagu te oleksite kaasvangid ja kurja kannatajaid,
sest ka teie olete alles maises ihus." Heebrealastele 13:3
Dietrich Bonhoeffer on öelnud:
"Jumala lapseks olemine on tasuta and,
aga jüngriks olemine läheb meile maksma kogu me elu."
Aki Miettinen intervjueerib Mikke Tiaineni
just sel samal teemal,
küsides, miks meid ei kiusata taga?
Tere tulemast Mikke me saatesse!
Käsitleme täna üht hoopis teistmoodi teemat,
küsides, miks meid siin Soomes, ei kiusata taga?
Tavaliselt räägime siin saates sellest,
kuidas 140 erinevas riigis üle maailma kiusatakse kristlasi taga,
aga kuidas siis meie saame elada rahus?
Või on see ikka tõsi, et Soomes ei kiusata kristlasi taga?
Me elame ajal, kus see teema võib muutuda teemaks.
Võib öelda, et siiamaani pole meid vähemalt füüsiliselt
ega tegelikult ka muul moel tagakiusatud.
Kuid mida päev ja kuu edasi, seda enam võib see päevakorda tulla.
Täna veel ei haarata me sõnadel sabast kinni,
kuid lugesin alles eile lehest,
kuidas Šotimaal on läinud läbi nn vihakõne puudutavad seadused.
Praktikas tähendab see seda,
et kui keegi avaldab tahtlikult või mittetahtlikult
mõne seisukoha
näiteks piiblipõhisest seksuaaleetikaga seotud teemast,
siis kui keegi tahaks selle avaldaja üles anda,
võib juba küll rääkida tagakiusust.
See Šotimaa teema
pole Soomest vaadatuna meist üldse mitte kaugel
ehk võib vägagi kiiresti saada ka meie reaalsuseks
ja nii võib hakata meilgi rääkima tagakiusust.
Samas ma ise täna veel
mingit märkimisväärset tagakiusu küll ei koge.
Kristliku tagakiusu all peetakse silmas usulist tagakiusu,
mis on suunatud otse kristlaste kui isikute vastu
või nende institutsioonide ja püüde vastu rakendada oma usku.
Kristlaste tagakiusu on esinenud nii ajaloos kui ka tänapäeval.
See tagakius ei jäänud vaid Rooma,
aga maades nagu Pakistan või Põhja-Korea
kiusatakse kristlasi endiselt edasi.
Miks siis meil seda ei tehta?
Sest lugedes Uut Testamenti, me näeme,
et jüngriks olemine ja ristiusu pärast kannatamine
käivad väga tihedalt käsikäes.
Sa ise õpid ka teoloogiat, nii et tead seda väga hästi.
Kas me siis pole jüngrid?
Või oleme me kuidagi mugandunud ja teinud kompromisse?
Või mis lugu sellega on?
See on väga hea küsimus.
Ütleksin, et see kõige esimene asi, mida endalt küsima peaksime,
on just nimelt see,
et milline see me kristlus on?
Sest kui see on selline õigel moel soolaks olemise kristlus,
siis see saadab ka korda seda, mida Piibel ütleb,
et meid pole kutsutud vaid uskuma Kristusesse,
aga ka kannatama Tema pärast.
Piibel ütleb, et igaüks, kes tahab elada jumalakartlikult Kristuses,
saab kogema ka tagakiusu.
Olen ise mõelnud,
et kui vaadata möödunud sajandi esimest poolt,
siis me näeme seal vaimulikku ärkamist.
Inimesed elasid väga pühendunult Jeesusele
ja paljud said usklikuks.
Toimus mitmeid ärkamisi ja kirikuliikmete arv kasvas nähtavalt.
Tolle aja õnnistus õnnistab meid ühtpidi veel tänagi.
Seda selliselt, et usklike määr aeglustab institutsionaalselt seda,
et see tagakius ei tule nii võimsalt esile,
kui see võinuks tulla ilma neid ärkamisi.
Usun, et seda on oluline mõista.
Viitasid samas sellele,
et seadusandlikult on võetud kasutusele uut terminoloogiat.
A'la vihakõne, vastuseis teatud rahvagruppide vastu
ja nii edasi.
Ehk siis see soolaks ja valguseks olemine tänapäeval
kuulutades Kristust,
see on osa jumalakartlikust elust
kuulutada Kristust selliselt nagu Piibel sellest räägib.
Ehk siis selliselt, et Ta on neitsist sündinud,
ühtaegu nii inimene kui ka Jumal,
ristil surnud ja kolmandal päeval üles tõusnud
ning taevasse võetud.
Ta saatis oma Püha Vaimu selleks,
et Too kirgastaks meile ja kogu ühiskonnale Kristust.
See on seotud ka misjonikäsuga, mis käsib meil teha jüngreid.
Kas sa näed tänapäeva Soomes
või teistes Läänemaades - vabades ja rikastes riikides,
seda, et kogudused ei jüngerda oma liikmeid?
Kas see võib olla üks mugandumise ja enesega rahulolu põhjusi,
mille tulemusena meid ka ei kiusata taga?
Rääkides jüngerdamisest, millele just viitasid,
siis seal on kaks poolt,
mis Lääne kristlaste seas on otsekui riiulile jäänud.
Esiteks küsimus, kas me ka praktiliselt teeme jüngreid?
Kui ma usklikuks sain,
helistas me koguduse noortejuht mulle igal õhtul.
Lugesime koos Piiblit, käisime tänavail evangeliseerimas
ja ma osalesin kõigil teenistustel.
See oli jüngerdamine,
mille käigus ei välditud ühtki teemat, millest Piibel räägib.
Praktilises mõttes oli tegu jüngerdamisega.
Kui palju seda tänapäeval tehakse? Hea küsimus.
Tean mitmeid kogudusi,
kus koguduse töötegijad saavad vaid paar korda aastas kokku
ja eks suuremates kogudustes ole see raskemgi veel.
Nii et praktiline jüngerdamine on sageli ehk liigagi lapsekingades.
Nii nagu tegelikult selle sisulinegi pool.
Oletame, et ma jüngerdangi kedagi,
pidades ühendust ja õpetades kogudusse tulnud inimesi,
siis see on vaid üks osa kogu loost.
Teine osa on see, et ma õpetan neile kogu Jumala Sõna tõde.
Mõtlen selle all seda,
et me peame viima evangeeliumi kõigi nende inimesteni,
rääkides ühtlasi ka patust, meeleparandusest,
Jeesuse valatud verest
ja ka sellest, kuidas elada oma elu peale usklikuks saamist.
Kõik need asjad on olulised,
mis samas tõenäoliselt viivad üks päev tagakiusuni.
Nii on jüngerdamine äärmiselt oluline teema.
Siit võiks siis järgmisena küsida
usukogukondade või koguduste kohta.
Kas koguduse harjumus käia koos pühapäevastel teenistustel
ja nädalasisestel palvekoosolekutel,
võimaldab seda,
et oma elu nö tippajal elav noor usklik pere saaks jüngriks?
Kui mitte arvesatada seda kahetsusväärset koroona aega,
mis raskendab kogu me tegevuse korraldamist,
siis mu meelest ei saa küll koguduste kohta öelda...
Ja see pole mingi kriitika, vaid lihtsalt reaalne tähelepanek.
Üks Kokkolast pärit jutlustaja rääkis mulle kord,
et kui Kokkolas toimus 70'ndatel ärkamine
ja kogudusse tuli aasta jooksul 300 uut inimest,
siis sealne ühtsus ja atmosfäär olid nii võimsad,
et kui pühapäevane teenistus millalgi k 18 paiku lõppes,
siis keegi oli ikka hõiganud: "Meil tuleb nüüd järelteenistus!"
Sel hõiskajal oli 2-toaline väike korter,
kuhu kogunes 80 inimest, olles kui silgud pütis!
Kuid asja iva peitus nende tohutus ühtsuses.
Jüngerdamises on keskseks küsimuseks see,
kas koguduses valitseb selline Püha Vaimu õhkkond,
mis tooks esile ühtsuse ja koondaks inimesed kokku.
Mis tekitaks tunde:
"Tahan olla kaasas ükskõik, mis hinnaga,
et tuua au Jeesusele!"
Nii pole küsimus vaid selles, milliseid teenistusi peame,
aga ka selles, milline on sealne vaimsus?
Usun, et see mõjutab vägagi jüngerdamise protsessi.
Keegi on öelnud, et kui läheme jumalateenistusele
ja ütleme, et kohtume seal Jumalaga,
aga mitte üksteisega,
siis see ei saa olla tõsi.
Sest, kui kohtume Jumalaga, kohtume ka üksteisega.
"Jüngriks olemine" väljendina peegeldabki jüngriks olemist,
väljendades ka jüngriks ja õpetajaks olemise erinevust.
Me teame, et Jeesuse aegadel olid nii rabidel
kui enne seda Kreeka filosoofidel omad jüngrid.
Kuid Jeesuse jüngriks olemine on kindlasti midagi muud,
kui Pauluse ja kellegi teise jüngriks olemine.
Võiksid sa ehk rääkida lähemalt sellest erinevusest?
Sellest, et Jeesuse jüngriks olemine on midagi muud?
Või kas on?
Võin siinkohal öelda, et tean taustainfona,
et oled kohe eriliselt spetsialiseerunud sellele teemale,
mistõttu kui nüüd õpipoiss võtab siin meistri kõrval sõna,
on see muidugi veidi kummaline.
Kuid muidugi on seal erinevusi ja üks selgemaid neist on see,
et Kristuse jüngriks olemine ei tähendanud kunagi
asjade käsitlemist kõrgemal, teoloogilisemal tasandil,
vaid kõige õpitu praktilist rakendamist,
mille eest oldi ka valmis hinda maksma.
Jeesuse jüngriteks olid siis esmalt need 12,
seejärel lisaks 70 ja tänapäeval me kõik,
kes me ühel või teisel moel maksame ka selle eest hinda.
Kindlasti.
Kuid see sügavam erinevus peitub õpetaja vs jünger teemas.
Filosoofia vallas võis juhtuda nii,
et õpilane võis saada targemaks oma õpetajast.
Mis aga puutub suhtesse Jeesuse ja Tema jüngrite vahel,
siis see peitub pigem elu ja saatuse kokku saamises.
Jeesus kutsub ju veel tänagi: "Tule ja järgne mulle ja mina teen..."
Selles peitubki see tuum, mida ka Bonhoeffer silmas pidas,
rääkides jüngriks olemise tuumast, mis on üsna karm.
Kuigi mõlemad aspektid peegeldavad me suhet Jumalaga.
Me oleme ühtpidi Jumala lapsed, aga samas ka Tema jüngrid.
Kuid neil kahel on suur vahe,
sest jüngrina me jagame Jeesuse elu ja saatust.
Minnes siit siis edasi
Jeesuse nime pärast kannatamise juurde,
siis ega me nüüd pea otsima tagakiusu,
vaid see peaks olema me jumalakartliku elu tulemus.
Kas üks põhjus võib olla selles,
et oleme teemana unustanud selle
ja see ei kuulu me jutluste TOP10'sse?
See, et meid on kutsutud kannatama Kristuse pärast.
Kas õpetus kannatustest on jäänud tänapäeval tahaplaanile?
Võib öelda, et 90% ja rohkem see on jäänud tähelepanuta.
See on enam kui selge. Vähemal Lääne kristluses.
Kui kuulata kümmet Ameerika või ka Soome tippjutlustajat,
siis kui palju nad räägivad hinna maksmisest, kannatustest,
jüngriks olemise hinnast?
Tõsi, see on vaid osa jüngriks olemisest,
sest sinna alla kuuluvad ju ka Jumala õnnistused, hool jne.
Kuid me ei saa rääkida ainuüksi positiivsetest asjadest,
jättes ülejäänu kõrvale.
Samas peame tõdema, et see on vaid Lääne probleem,
mitte nende maade, kus tagakius on reaalsus.
Lõunamaades, Aasias jne.,
kus Jeesuse järgimine läheb sulle tõesti maksma midagi.
Kui seal keegi kuuleb evangeeliumi
ja mõtleb, kas anda oma elu Jeesusele,
peab ta ka koheselt mõtlema,
kas ta on valmis loobuma ka oma vabadusest, tervisest või elust?
Nii tahan rõhutada seda, millele juba varem viitasin -
sellest vaid ei piisa,
et meil on jüngerdamiseks teatud raamistik,
vaid see peab kätkema endas ehedat Jumala Sõna õpetust,
kuhu kuulub ka õpetus hinna maksmisest ja kannatustest.
Bonhoeffer, kellest enne mainisid, kirjutas sellest väga ehedalt
ja me vajamegi väga Bonhoefferi sarnaseid hääli
ka Soome kristlikule maastikule,
kes julgevad sellistest teemadest rääkida.
Mitte rumalalt ja mõttetult radikaalselt,
aga samas realistlikult.
Sellega on seotud ka me kultuur.
Oleme ju oma kultuuri lapsed nagu kõik teisedki sugupõlved.
Tegu on väga enesekeskse ja pinnapealse looga,
kus me ei taha kannatustest midagi teada.
Mis oleks siis lahendus?
Õpetamine on muidugi üks osa sellest.
Richard Wurmbrand ütles tagakiusu kohta julgesti,
et kahjuks pole Läänes ja rikastes maades tagakiusu.
Miks ma ütlen "kahjuks"?
Sest tagakius puhastab kogudust.
Kui mõelda kasvõi Sardese kogudusele
Ilmutuse raamatus,
mis oli ühtpidi elav ja samas surnud kogudus,
siis samas oli see kogudustest ainus, mida ei kiusatud taga.
Liikmete arvult oli tõenäoliselt tegu suurima kogudusega.
Ühtlasi oli see rikas kogudus, kuna nende seas elas ka Kroisos.
Tänapäevalgi on kasutusel väljend "kröösus",
mis tähendab hästi rikast inimest.
Üks väidetav põhjus,
miks Sardese kogudust taga ei kiusatud,
oli selles, et see ei valmistanud kellelegi peavalu,
vaid rahuldus keskpärase usklikkusega.
Sul, Mikke, on kogemus ka Jaapaniga,
kuid võrreldes nii lääneriike kui Jaapanit,
siis kas meie siinne kristlus on nii religioosne,
et see ei valmista mingit peavalu
ega ole komistuskiviks kaasaja ühiskonnale?
Jättes kõrvale hiljutised poliitilised suundumused,
peab koheselt tõdema,
et inimene, kes on saanud usklikuks või mõtleb selle peale siin Soomes,
ta ei pea isegi mõtlema sellele, kas see läheb talle midagi maksma?
Kuigi hea ju oleks, kui peaks seda küsima.
Eks see samas ole ka meie vastutus,
kes me kuulutame Jeesust ja evangeeliumi,
teha inimestele selgeks, et sel siiski on oma hind.
Jaapan on hea näide.
Oleme seal naisega misjonärid.
Kuigi Jaapanis pole väliselt mingit tagakiusu,
on tegu siiski nii kollektiivse kultuuriga,
et jaapanlastel on väga raske anda oma elu Jeesusele,
kuna suguvõsa-poolne surve on nii tugev.
Nii on sealgi palju asju, mille üle mõelda.
Rääkisid Wurmbrandi seisukohtadest tagakiusuga seoses...
Tuntud piibliõpetajalt David Pawsonilt küsiti,
mida Lääne kogudus kõige enam vajaks
ja ta vastas: "Tagakiusu."
Ta arvas samamoodi, et kuna me kristlus ei maksa midagi,
siis see sageli ka ei anna midagi.
Taaskord, me ei pea hakkama ise tagakiusu taga otsima,
aga Piibel ütleb, et kui me januneme Kristuse järele,
siis see tagakius käib sellega tavaliselt kaasas.
Lisaks sellele tahan veelkord rõhutada,
et meie kuulutustöö mõjutab seda, mida inimesed mõtlevad ja usuvad.
Nii on iseenesest selge, et kui me räägime teatud teemadest,
siis need hakkavad ka kõnetama ja mõju avaldama.
Kuidas siis tuua inimestele arusaamist?
Läbi selle, kui läheme
mitte 20 või 200, vaid 2000 aastat tagasi;
tagasi Piibli ja Jeesuse tegeliku õpetuse juurde.
Jeesus käis koheselt letti: "Kui mind on tagakiusatud,
võite olla kindlad, et teidki kiusatakse taga."
Jeesus polnud kui mingi autokaupmees,
kes ajanuks vaid mesimagusat juttu, tuues esile vaid häid asju.
Ta andis kohe teada: "Kui asute sellele teele,
siis ärge imestage,
kui teid 1, 2 või 30 aasta pärast taga kiusatakse,
mõeldes: "Elan ma patus või? Olen ma teinud midagi valesti?
Elan ma väljaspool Jumala tahet?"
Üldse mitte! See kõik käib asja juurde.
Kuid meil puudub sageli sellest arusaam.
Ehk siis algkristlus oli radikaalne
ja see radikaalsus tähendab põhjalikku muutust.
Me näeme Piiblist nelipühi päevast, kuidas see muutus oli väga radikaalne
muutes esmalt 3000 inimest, kes said sel päeval usklikuks.
Nende väärtusmaailm muutus täielikult.
Sellest võiks muidugi palju rääkida,
aga kas meiegi väärtused paistavad kuskilt otsast välja?
Meie kristlikud, piibellikud väärtused?
Keset meie argipäeva,
andes sõnadetagi edasi, et siin on keegi teistsugune,
positiivses mõttes radikaalselt muutunud inimene.
Seda kõike seetõttu, et Kristus elab temas.
Seda ei saa muidugi vägisi esile tuua.
Sõltume selles osas täiesti Jumalast
ja oleme ühiselt abitud, mõeldes, miks see ei tule esile?
Samas peab siiski ka ise midagi tegema.
Palju taandub ka vaimulikule juhtimisele,
jutlustamisele ja õpetamisele,
mis kõik peab muutuma selliselt,
et see muudaks selle väärastunud enesega rahulolemise ebamugavaks.
See peaks muutuma ebamugavaks, et suudaksime teha ka raskeid valikuid
mida Jumal meile meelde tuletab.
Selles tõusebki esile tagakiusatud koguduse teema.
Miks Märtrite Hääl ei vii "sinna kuhugile" lihtsalt abi,
mida teeme nagunii,
aga miks me tahame jagada seda sõnumit ka Soomes?
Miks tahame rääkida tagakiusatud kogudustest?
Keegi võib mõelda: "Oskan ka omapäi Piiblit lugeda.
Miks on teil tarvis tulla me kogudusse sellest rääkima?"
Aga just selle pärast,
et tuletada meelde selle kõige reaalsust ja hinda.
Aga ka seda, millised õnnistused on varuks neile,
kes on valmis järgima Jeesust kogu oma südamest.
Lausa nii kaugele, et maksta oma vabaduse-, tervise- või eluga.
Seetõttu on üheks nende teenistuste eesmärgiks
tuua kristlaste jaoks ikka ja jälle esile
kogu selle loo realistlik külg.
Nii on.
Mis puutub sellesse enesega rahul olemisse,
siis keegi on öelnud,
et tänapäeva kristlus väljendub kuldes ristis kaelas,
samas, kui see peaks olema hoopis midagi muud.
Nii on lausa sotsiaalselt oluline tõsta me ühiskonnas esile
need piibellikud ehk jumalariigi väärtused.
Ühiskonnas, mis keskendub kulutamisele
ja üksteisega võistlemisele.
Peame tõstma esile jumalariigi väärtused,
mis tuginevad sellele, et me elame armust
ja kuigi siin maailmas, siis ometi mitte olles siit maailmast.
Me elame jumalariigis, lähtudes Tema armust
ja mitte rahaturul toimuvast.
Teisalt on üks puudus see,
et meie, kes me räägime...
Nii nagu üks väike poiss mulle kord ütles:
"Sulle makstakse Piibli lugemise eest."
Ehk siis, kas me eeskuju on selline,
et me elu räägib kõvemini, kui see, mida me räägime?
Olen vaimuliku töötegijana sageli mõelnud,
et kui ma räägin usust ja Jumala peale lootmisest,
siis kas mul on õigust nõuda koguduse vanematelt või juhatuselt,
et pean iga kuu saama kindlasti teatud summa oma kontole?
Selles pole midagi halba,
kui koguduse töötegijate eest kantakse hoolt,
kuid kes on meie lõplik palga maksja - kogudus või Jumal?
Kui selleks on Jumal,
võime rahulduda sellega, et Jumal annab, mida Ta annab,
kasutades selleks inimesi. Kui neid on.
Sama kehtib ka siis, kui ma jutlustan usust
ja samas koguduseliikmed teavad,
et ma kulisside taga sõdin oma palga pärast,
siis pole ka põhjust oodata, et keegi loodaks Jumala peale.
Kui me aga räägime valmidusest maksta hinda...
Kui ma küsiksin kasvõi me vaatajate käest,
millal nad viimati teadlikult kellelelgi Jeesusest rääkisid?
Mitte juhuslikult või töö paigas mööda minnes.
Hea küsimus. - See on hea küsimus.
Kui see juhtus aasta või aastakümneid tagasi,
siis peaks tõsiselt järele mõtlema.
Kui me evangeliseerime ja hoiame Jumala Sõna pildis,
on see eeskujuks neile, kellele me kuulutame.
Sama lugu on tagakiusuga.
Kas me oleme valmis astuma teadlikult olukorda,
kus me usk satub löögi alla?
Sest mõttetu on rääkida tagakiusust,
Jeesuse järgimisest ja jüngriks olemisest,
kui me ise pole sellest huvitatud.
See teema tõuseb tagakiusuga seoses
vägagi tugevalt esile.
Nii on.
Selles peitub vaimuliku juhtimise ja Jeesuse järgimise tuum.
Vaimulik juhtimine tähendab mõju avaldamist.
Wurmbrand ütles tagakiusu kohta veel ka nii:
"Inimene on valmis kannatama nii palju,
kui tähendusrikas see asi, mille pärast ta kannatab, talle on."
Jeesus seab meid siin kitsa koha peale,
öeldes, et kui keegi armastab oma ema-isa või poega-tütart
rohkem kui Teda,
siis ta pole väärt jumalariiki.
Samas pole see vastuolu,
sest Jeesus õhutab ka austama oma ema-isa.
Samas, kui Jeesus on mulle ikka täiega kallis,
nii nagu ka Tema järgimine,
siis Piibel toob esile ka olukorrad,
kus poeg annab oma isa üles ja isa tõuseb poja vastu.
Ehk siis tagakius saab alguse ka oma pere keskelt.
Kui Jeesus on meie jaoks kallihinnaline aare,
oleme me ka valmis müüma kõik ja ostma selle "põllu",
et saada see aare kätte.
Selles peituvadki ju ka algkoguduse kangelaslikud lood,
kus inimesed müüsid kõik maha ja asusid järgima Jeesust.
Tänapäeval on see küll veidi vastupidi.
Kuid tänud sulle, Mikke!
Oleksime kindlasti saanud avada mitmeid asju rohkem süviti,
puudutades täna vaid teema pealispinda.
Samas saab me kuulajaskond ja me isegi hakata küsima endalt,
miks meid ei kiusata taga
ja miks maailm pigem kiidab meid, mitte ei paita vastukarva?
Kas ma usun millessegi, mis on vastuolus sellega,
mida Piibel õpetab Jeesuse jüngriks olemise kohta?
Tänud Mikke ja ole rohkesti õnnistatud! - Tänan!
Tõlge: Anne-Ly Raukas