MÄRTRITE HÄÄL
MÄRTER: 1. Usu pärast kannatav inimene 2. Inimene, kes sureb usu eest
Tänapäevalgi kiusatakse kristlasi taga
Väärkoheldakse
Vangistatakse
Piinatakse
Iga päev
"Pidage meeles vange,
nagu te oleksite kaasvangid ja kurja kannatajaid,
sest ka teie olete alles maises ihus." Heebrealastele 13:3
Viialast pärit marakratist poisiklutt jõudis noorpõlve möllutamiste kaudu
lõpuks kadettide kursustele Santahaminasse
ja sealt edasi Kainuu maakonna piirivalvesse.
Usklikuks saamine muutis aga kõik.
Jumal andis Aki Miettinenile vastutusrikkaid ülesandeid
nii kodumaal kui misjonipõllul.
Olles paljude kogemuste võrra rikkam,
sai temast Märtrite Hääle juhatuse esimees.
Mida kõike aga sel teekonnal on juhtunud,
sellest täna räägimegi.
Tere tulemast vaatama saadet "Märtrite hääl"
ja tere tulemast sullegi, Aki!
Tänan!
Nii tore, et oled koos meiega.
Ühtlasi oli tõeline rõõm
lugeda su äsja ilmunud eluloo raamatut
"Santahaminast jutlustajaks".
Mika Juntunen on selle raamatu autor,
olles teinud ära suure ja võrratu töö,
et saada su elulugu raamatukaante vahele.
Raamat algab ikka täitsa su eluloo algusest
ja ma loeksin siinkohal ette väikese lõigu selle eessõnast.
"Tagavara ventiili tugev vilin Viiala vineeritehase survekatlast
kaigub üle öövaikusesse mattunud küla.
Samal ööl kostus
Lallinmäe esimese maja esimese korruse 1-toalisest korterist
poisslapse kriiskav kisa, mis andis märku elus olemisest
ja häiris samas naabrite ööund."
See kõik sündis 12. jaanuari öösel 70 aastat tagasi.
Aki, millised olid su elu lähtekohad?
Seda etteloetud sündmust ma muidugi ei mäleta.
See on mu õe mälestus.
Mu enda mälestused algavad 1954. aastast,
kui mu isast sai Viiala valla vanadekodu majahoidja.
Mäletan sellest ajast maal elamist.
Tegu oli Viiala maapiirkonnaga, kus peeti loomakarju,
hariti põllumaid ja suuri viljapuuaedu.
Ühtlasi olid mul seal omad sõbrad.
Nii oli mu elu algus igati ilus ja hea.
Isegi, et mu isa oli sõjainvaliid
ja evakueerunud karjalastel olid sõjast omad haavad.
Mu isa ja ema kolisid evakueerimise käigus Hämeenlinna.
Mu isa oli juba Talvesõjas saanud haavata,
nii et eks neil olnud omad haavad, mis mõjutasid kindlasti ka pereelu,
kuid õnneks ma ei mäleta sellest midagi.
Mu lapsepõlv oli ilus aeg.
- Nii et oled selline maapoiss?
No võib ka nii öelda.
Üks paras marakratt Viialast.
Sellised on mu mälestused mu lapsepõlvest,
kuni ajani, mil mu isa 1960. aastal suri.
See oli selline esimene kurb sündmus mu elus.
Olid siis 10-aastane. Kuidas see su elu mõjutas?
Mul on sellest vaid selline pilt jäänud, et olin kibestunud Jumala peale.
Mu isa polnud küll nö elav kristlane, aga ta laulis kirikukooris,
mistõttu ma käisin ka isaga erinevatel pidustustel laulmas.
Mul oli enne häälemurret ilus tenori hääl,
mistõttu laulsin näiteks jõulupidudel.
Kuid mäletan seda, et olin kibestunud Jumala peale,
küsides, miks minu ja mitte naabripoisi isa?
See on see mälestus, mis mul on.
Elu muutus selliselt,
et kuigi meil oli seal vanadekodus väike korter,
olid meil seal siiski kõik mugavused nagu WC ja dušš.
Isegi küla esimene televiisor jõudis kõigepealt vanadekodusse jne.
Ehk siis mu mälestustesse kuuluvad ka väliselt head aspektid.
Kuid kõik muutuski siis, kui emast sai üksikvanem.
Mu õde oli 60'ndate alguses juba abielus,
kuid minust 10 aastat vanem vend Kalevi elas veel minu ja emaga koos.
Nii et peale isa surma elu muutus,
kulgedes samas siiski üsna rahulikult.
Siis aga saabus murdeiga ja täiskasvanuks saamise aastad,
mis polnud su jaoks üldse mitte lihtsad.
Ei olnud tõesti.
Ellu tuli teatud asjad, mida ei taha väga meenutadagi.
Samas käisin leerikooli kaks korda läbi.
Esimene kord küll ei lõpetanud,
kuna ma ei käinud pühapäeviti piisavalt tihti kirikus
ja nii pidin selle teist korda uuesti läbima.
Sellele ajale tagasi vaadates, kui teist korda leerikoolis käisin,
sai üks tüdruk me seast päästetud ja tunnistas sellest meile.
Ja kuigi me teadsime, et see teeks meilegi head
ja me Viiala kirikuõpetajagi oli tõeliselt usklik mees,
siis sotsiaalne surve takistas meil usklikuks saamast.
Meil oli hirm sõprade arvamuse ees.
Oma elule tagasi vaadates näen,
et see oli kui teine kutse Jumala juurde,
samas, kui isa surm oli olnud esimene kutse.
Kuid sealt alates algas mu elus periood,
kus patuelu mu elus oli enam kui nähtav
ja kus toimunut ei tahaks isegi hea meelega meenutada.
Samas olen kõige tehtu eest
Viiala koguduses avalikult andeks palunud.
Tore! Tõeline mehe tegu.
Nende metsikute aastate järel läksid sa sõjaväkke,
peale mida avanes võimalus minna kadettite kooli
ja sealt edasi piirivalve teenistusse Kainuul.
- Just. Nälkämaale.
Nälkämaale, mis oli sinu jaoks su elus mitmes mõttes pöördeliseks kohaks.
Tõsi.
Mõeldes Helsingis asuvale Santahaminale,
siis võib ka öelda, et kasvasin selle tänavatel.
Lõpetades 1975. aastal kadettide kursused,
läksin edasi Kainuu piirivalve kordonisse.
Mu ema suri samal päeval,
kui mind 26. märtsil, 1975. a. ametisse määrati.
Sealt edasi suunati mind Kajaani linna
ja sealt omakorda Suomussalmi valda
kolmanda piirivalvesalga juhiks.
Mäletan, kuidas arutasime ülemusega Suomussalmi juhtimispunkti
ja sellega seotud kaartide üle, mis olid piirivalvuritele mõeldud
ja kust läks läbi ka ajalooliselt tähendusrikas tee.
Sõitsime õhtupimeduses sinna paika, mis asus üle 70 km kaugusel
ja mis oli üks paras sinka-vonka teekond.
Mõtlesin: "No kuhu sa nüüd küll oma arust lähed, Aki?"
Jõudes lõpuks sealsesse piirivalve punkti
ja veetes seal selle esimese öö,
pani mõtlema:
"Kõik võimalused meelelahutuseks on ju nii kaugel!"
Samas avaldas see mu elule elutervet mõju.
Elu muutus palju rahulikumaks.
Ühtlasi oli huvitav tutvuda selle tööga.
Vastutasin ka Hossa piirivalve punkti eest,
mis asus imeilusa looduse keskel.
Sealsetel lagendikel oli võrratu suusatada.
Näha looduse tärkamist ja elujõudu oli imeline.
Nii et mu elu muutus vägisi rahulikumas
ja loodus hakkas mind kõnetama.
See oli otsekui hingehoid mu jaoks.
Mõistan igati soomlaste ütlust, et mets on otsekui kiriku eest,
kus samuti saab Jumalat teenida.
Ega ta nüüd muidugi 100% nii ole, aga loodus kõnetas mind igal juhul,
rääkides mulle Loojast ehk Jumalast.
Ka muutus elu palju rahulikumaks.
Nii juhtuski, et Nälkämaal,
kus varesedki lendavad seljakotid seljas,
toimus mu elus mitmeid pöördeid.
Leidsin seal Kristuse - eluleiva,
kes seal nö Näljamaal mu "seljakotti" potsatas.
Inimlikult võttes oli aga teine tähendusrikas sündmus see,
et leidsin sealt endale ka abikaasa - Marjana.
Nii et leidsid nii abikaasa kui usu.
Just, kaks olulist asja elus,
mis mõlemad on sobinud imehästi mu ellu.
Kohe kindlasti.
Mõni aasta peale seda, kui usklikuks said,
kutsus Jumal sind täisajaga jumalariigi tööle.
Langetasid julge otsuse, jättes ameti, mida olid pidanud
ja asusid evangeelsele tööle.
Nii ongi su tegemiste hulka mahtunud mitmed kogudused
ja evangeelsed ülesanded.
On olnud ühtaegu palju võite, kui ka raskusi ja väljakutseid,
millest ka oma raamatus räägid.
Ühtlasi puutusid kokku usklike vaheliste konfliktidega.
Ütled oma raamatus,
et oled olnud olukorras, kus Jumal on igatpidi vait olnud
ja sa oled pidanud võitlema selle nimel, et liikuda edasi.
Millest see tuleb,
et jumalariigitöö on vahel nii raske ja väljakutsete rohke?
Eks see lähtu eelkõige me kõigi inimlikust loomusest.
Inimestel on vahel raske mõista,
et nad võivad küll olla need, kes nad on,
aga samas tuleks lasta ka Jumalal olla see, kes Tema on.
Need väljakutsed aga, mida olen elus kohanud,
on olnud seotud võimuvõitlusega,
mida kristlaste seas ei tohiks kuidagi olla.
Minu jaoks oli tõeliselt raske see,
et kuna olen pidanud päevikut,
siis seda kõike risti-põiki läbi käies, oli raske otsustada,
mida sealt nö avalikkuse ette tuua ja mida mitte.
Kuid ütleksingi, et eks need raskused olegi tingitud me inimlikust loomusest.
Me ei oska leppida üksteise erinevustega.
Samas on meil tohutu vajadus tunda, et ainult meil on õigus.
Mul endal on ka visiitkaart,
mille kohaselt ma olen "vanem kõiketeadja-tundja"
ehk mulle peab ikka alati see viimane sõna jääma.
See on raskuskoht.
Tean endagi puhul,
et kipun ka arvama, et tean ikka paremini kui teised.
Eks hingevaenlasegi käed ole mitmes kohas mängus,
kui jumalariik tahab liikuda edasi.
Seda ka, aga samas on ka öeldud,
et mitte kõike halba ei saa saatana kaela ajada.
Halva põhjustamiseks piisab juba inimlikust loomusestki.
Kehtib me kõigi puhul.
Kuid eks saatan muidugi
püüa ka me lihalikku loomust ja võimuiha ära kasutada.
Juba esimesed jüngridki vaidlesid selle üle, kes on suurim
ja ega me neist suurt palju paremad ole.
90'ndate alguseks oli te peres juba kaks last
ja te ellu saabus uus etapp - te läksite misjonitööle Ugandasse.
Olid seal Akke Söderlundi õpipoisiks.
Ütled oma raamatus:
"Misjonitöö tegijad pole normaalsed inimesed.
Nad kas juba on imelikud või nad muutuvad imelikuks.
Nende elus pole enam miski normaalne."
Siinkohal tähtis küsimus:
millal sai sinust, Aki, imelik inimene?
Ei teagi. Ma vist koguaeg olnud veidi imelik.
Juba kooliajast saati.
Mida ma selle all tegelikult silmas pidasin, oli see,
et misjonipõllule minnes lähed sa täiesti võõra kultuuri keskele.
Nii peab inimeses olema ühtpidi julgust minna
ja teisalt olema valmis elama sealsetes tingimustes.
Nii nagu me seda Ugandas tegime.
Püssid paukusid seal kogu aeg.
Või nagu Akke ütles, et see pole mingi lapsemäng.
Iga öö kõlasid Kalašnikovi lasud.
Kui aga tegu oli saritulistamisega,
oli see märk sellest, et kuskil on ikka väga tõsine olukord.
Nii käisid öövahid pidevalt ringi ja koerad olid samuti valves.
Kuid lisaks sellele tekkis veel ka moraalne vastuolu,
milles ka oma raamatus veidi räägin.
Vastuolu oli see, et kuulutades rikastena vaestele,
tekkis arusaam, et meil on midagi, mis on väärt varastamist.
Nii nagu minuga 1991. a. veebruari alguses juhtus.
Mina ja Akke tulime just safarireisilt
ja meie pere kord oli lapsed kooli viia.
Olles võtnud lapsed auto peale,
sihtisid korraga kaks meest mind relvaga.
Üks sihtis mind oimu kohale ja käskis autost välja tulla.
- Samas, kui lapsed olid tagaistmel? - Just.
Mis mind selles olukorras kõige enam ehmatas, oli see,
et mul ei tulnud meeldegi palvetada,
vaid ma mõtlesin,
mil hetkel need vennad mingi vea teevad,
et saaksin olukorra enda kontrolli alla.
Olukord läks selles mõttes hästi, et saime lapsed autost välja
ja mind ennast kamandati ka välja.
Teadsin, et ühel me tuttavatest on jahipüss,
mistõttu kui mu autoga kell 8 hommiku-ummikutesse sõideti,
käskisin Marttil mulle kiiresti püss tuua.
Ma isegi ei küsinud, on see laetud, kui oma autole järgi jooksin.
Olin seal ummikute keskel 15 m kaugusel oma autost,
lastes hoiatuslasu õhku ja käskides neil autost välja tulla.
- Üks sõdur tuli kui sinu seest välja?
Just. Sel hetkel ei osanud millelegi muule mõeldagi.
Mehed põgenesid täiega.
Ja kuigi see kõik sai vaid sekunditega läbi,
võitlesin hiljem veel kuude kaupa selle kogemusega.
Seisin selle auto taga, püss käes laskevalmis.
Mõtlesin, et kui see juht jookseks nüüd minu poole,
oleks ta laul lauldud.
Aga õnneks jättis ta auto sinna eemale
ja pani jooksu.
Huvitav oli see, et Martti oli jooksnud mulle järgi,
hüüdes: "Tulista, Aki, tulista!"
Ühtlasi oli ta toonud veel lisapadruneidki.
Alles siis, kui oma autosse tagasi sain,
tabasid mind õudusjudinad ja nutt
ning mul läks hetk aega enda kogumiseks.
Siis aga läksin lastele järgi ja viisin nad kooli ära.
Eks Akkest oleks muidugi ka palju rääkida,
sest ta on ikka tõeline legend
ja avaldanud vaimses mõttes suurt mõju mu elule.
Isegi, et seda vaid 6 aastat.
Seda siis Ugandas, mitte Soomes.
Pidime samal päeval kohtuma Uganda haridussministri sekretäriga.
Sõitsin kontorisse
ja vabandasin Akke ees, et veidi hilinesin.
Ta küsis, millest tingituna
ja vastasin: "Ah oli veidi toimetamist seoses auto vargusega."
Ta oli hetkega tuld täis ja küsis, mis juhtus,
mispeale ma siis rääkisin.
Ta andis sellest ka kohe Soome teada
ja siis läksime sellele sekretärile järgi,
kes oli üsna kogukas naisterahvas.
Ma jäin autosse ootama ja Akke läks talle järele.
Kui nad välja tulid,
avasin viisakalt sellele naisele autoukse.
Too aga haaras mind sülle ja tõstis mu õhku kui poisikluti,
öeldes: "Oo, James Bond!"
Nii sain aru, et Akke oli rääkinud talle kõigest juhtunust.
Selline see Akke juba oli -
talle ei meeldinud ohtlikud olukorrad, aga ta ka ei peljanud neid.
Puutusime sageli sõduritega kokku, kellele Akke kinkis alati Piibleid
ja nii pääsesime üle piiri sisside alale.
Täna on nende asjade üle muidugi lihtne naerda,
aga hetkedel, mil need sündisid, oli tegu ikka tõsiste olukordadega.
Muidugi.
Samas aga on hirmutav mõelda, et ma olin auto nimel valmis tapma,
aga mitte palvetama.
Olin valmis tapma
ja maadlesin seetõttu veel pikka aega iseendaga,
olen ma enam üldse kõlbulikki olema seal?
Jumal aga kaitses mind kõiges,
sest kui oleksin selle mehe tapnud, poleks ma suutnud seal ka jätkata.
Kogu mu elu oleks muutunud.
Olid hoitud selle kõige keskel. - Just.
See mees aga pandi 7 aastaks kinni.
Tulite seejärel tagasi Soome,
kuigi käisid vahepeal isegi Kanadas Piiblikoolis.
Osalesid nii koguduse- kui misjonitöös
ja koolitasid iseennast.
Ehk siis kütsid täiega mitmel rindel.
Siis aga juhtus 2002. aastal midagi dramaatilist.
Just.
Piiblikooli aastad paljastasid selle, et võin olla sobilik, aga mitte pädev.
Nii tahtsin saada ka pädevaks,
saades kraadi tunnustatud piiblikoolist Vancouveris
ehk Regenti Ülikoolist.
Mõte oli minna tagasi Ugandasse
peale poja Kristjani kooli lõpetamist 2003. aastal.
Töötasin 2002. aastal televisioonis
ja samas tegin ühe grupireisi Hiinasse.
Olime just tulnud Pekingist ja seisime passikontrolli sabas,
kui kukkusin korraga ettepoole maha.
Teised arvasid, et sain infarkti,
samas kui tegelikult üks mu jalg "läks alt ära".
Hüppeliiges väändus sissepoole ja ma pidin nädala olema ratastoolis.
Helistasin naisele, et selline asi juhtus
ja palusin töötervishoiu arstile aja kirja panna.
Arst ütles, et ta pole elu sees midagi sellist näinud
ja saatis mu neuroloogi juurde.
Mind uuriti ja puuriti, aga ei leitud mitte midagi.
Mulle pandi kõvad rohud peale ja ma olin kuu aega haiguslehel.
Olin parasjagu Tikkurila kaubakeskuses,
kui sama asi juhtus uuesti.
Jälle uued uuringud ja kõik muu,
kuniks selgus, et mul on akuutne lülisambapõletik.
Mul polnud aimugi, mis asi see veel on,
mistõttu läksin uuesti neuroloogi juurde,
kes ütles, et tegu on eripärase haigusega,
mis käib kui lainetena.
Mind hakati üle päeva lihasesse süstima,
mis aitas 60% ulatuses.
Pidin hakkama kepiga käima ja plaanid tuli kõik ümber mängida.
Kui selle aja kohta oma päevikutest lugeda,
siis see oli minu jaoks tohutu mässamise aeg Jumala vastu.
Küsisin muudkui: "Milleks see veel kõik?"
ja "Kui oleksin piirivalves edasi olnud,
oleksin juba 2000. aastal pensionile saanud."
See oli karm kogemus mu jaoks, mis kestis 2003-2005. a. suveni.
Sain vahetult enne jaanipäeva viimase osa kortisooni ravi,
mida tehti siis, kui olukord oli kõige hullem.
Peale seda juhtus midagi imelist.
Muidugi mu eest ka palvetati palju,
aga peale seda kõike hakkas mu seisund tasapisi paranema
Mind on pidevalt kontrollitud, aga ühtki viga pole enam leitud.
Nii et nii see on läinud.
Aga kepi sain visata nurka juba 3 aasta pärast - 2005. aastal.
See on Jumala ime.
Kuid tuleme nüüd Märtrite Hääle juurde.
Sind valiti algul sinna juhatusse ja hiljem ka selle esimeheks,
kes sa tänaseni oled.
Tänu Märtrite Hääle tööle
oled saanud käia paljudes eripaikades,
viies abi nii leskedele kui orbudele
kui kristlastele, kes kannatavad oma usu pärast.
Seda nii Iraagis, Indoneesias, Kolumbias
kui Lõuna-Koreas,
kus oled aidanud pakkida Piibleid suurtesse õhupallidesse,
mis on saadetud üle piiri Põhja-Koreasse.
Oled teinud palju erinevaid asju,
aga kui saaksid tõsta vaid ühe asja või ühe inimese esile
selles olulises abistamistöös,
siis mis sinu jaoks kõige esimesena esile tõuseb?
Kui mõelda mõne asja peale,
siis ütleksin meile kõigile,
et tagakiusatud kogudus ja see viis, kuidas nad elavad,
on mulle tohutult suureks eeskujuks sellest, kuidas järgida Jeesust.
See on eluterve meeldetuletus sellest, kui tõsiselt me peaks seda võtma.
Nad paluvad,
et Püha Vaim ilmutaks meile me nähtamatut vaenlast,
et me tunneks ta ära ja et meil oleks julgust hävitada ta.
Kui aga rääkida neist kohtumistest, siis neid on muidugi palju,
aga üks meeldejäävamaid neis on kohtumine Dan Jumani'ga.
Nii ma arvasingi.
Üks poiss Nigeerias.
See, et vaatamata oma loole ta ikka veel naeratab.
Kui küsisin ta käest, kas ta on andnud andeks,
vastas ta ikka ja jälle, et on.
Kui mõelda sellele,
kui kergesti ma ärritun ja solvun kellegi peale,
kes pole minuga ühel meelel,
siis kui palju on neid, kes vaatamata oma raskustele...
Selle poisi naeratus ja lootus tuleviku suhtes,
kes 2010. aastal kaotas nii nägemise kui kõnevõime
ja suhtleb selleks ettenähtud erimoel.
Või siis Iraani lesed, kes on kannatanud ISISe tõttu,
süües iseenese teadmata omaenda laste liha
ja siis sellest teada saades...
Milleks muuks veel paluda Püha Vaimu abi,
kui see, et suudaksime andestada ja minna edasi.
Need on need kõige enam mõjutanud lood.
Just selliseid inimesi oled saanud aidata ja toetada.
Tahan veel lõpetuseks teha reklaami Aki raamatule,
mis räägib tema huvitavast eluloost ja kasvuraskustest.
Sellest, kuidas Jumal võtab tavalise mehe
ja teeb tema eluga midagi suurt.
Raamat on tellitav ekraanil nähtavate kontaktide kaudu.
Aitäh sulle, Aki, selle intervjuu eest
ja nende võrratute aastate eest, mis oleme võinud koos töötada.
Ole jätkuvalt õnnistatud! - Tänan ja sama sullegi!
Tõlge: Anne-Ly Raukas