MÄRTRITE HÄÄL
MÄRTER: 1. Usu pärast kannatav inimene 2. Inimene, kes sureb usu eest
Tänapäevalgi kiusatakse kristlasi taga
Väärkoheldakse
Vangistatakse
Piinatakse
Iga päev
"Pidage meeles vange,
nagu te oleksite kaasvangid ja kurja kannatajaid,
sest ka teie olete alles maises ihus." Heebrealastele 13:3
Tervitused ühest Põhja-Nigeeria pagulaslaagrist,
kus asub u 4600 kristlasest pagulast
ja kes on olnud siin juba mitmeid nädalaid.
Nad on siin seetõttu,
et fulanidest mässulised on rünnanud nende kodupaiku
tänu džihaadist lähtuvale kavatsusele hävitada kõik kristlased.
Olen intervjueerinud paljusid kohalikke inimesi,
kes on täna siin pagulastena.
Nad on jaganud minuga oma traagilisi, šokeerivaid lugusid,
kui mässulised läksid nende küladesse
ja põletasid maha nii nende põllud kui majad.
Paljud neist ka tapeti.
Vestlesin just ühe vanaemaga,
kes hoidis süles mõne-nädala-vanust beebit,
kelle ema ja isa tapeti.
Need inimesed ütlevad: "Aidake meid ja ärge unustage meid!"
Ei sõjavägi ega riik ei ole neid aidanud,
mistõttu nad tunnevad end kaitsetute ja abitutena.
Nüüd on aeg, et neid aidata.
Tere tulemast vaatamata saadet "Märtrite hääl"!
Nigeerias on sel aastal tapetud rohkem kristlasi,
kui kusagil mujal maailmas.
Neid tapetakse igapäevaselt.
Boko Haram on saanud tuntuks islamistliku terroriorganisatsioonina,
kes on viimaste aastate jooksul
tapnud, vägistanud ja röövinud Põhja-Nigeerias tuhandeid kristlasi.
Noorte tüdrukute röövimine ja islamiusku sundimine
on tõusnud ka rahvusvahelise meedia orbiiti.
Mida me teeme nende aitamiseks või kas üldse teeme?
Sellel teemal täna arutlemegi kahe sõbraga, kes on siia täna tulnud.
Hannu Ahtinen ja Aki Miettinen - tere tulemast!
Me kõik tegutseme koos Märtrite Hääle organisatsioonis.
Tegu on tõeliselt tõsise teemaga.
Te käisite Nigeerias 2018. aasta sügisel,
nähes oma silmaga kogu seal valitsevat traagikat.
Kõik mahapõletatud majad ja külad,
vägistatud naised ja tapetud inimesed.
Rääkimata lastest, kes on sattunud selle kõige keskele.
Ilmalik meedia räägib fulani hõimust
ning nende ja kristlaste vahelisest tülist
karjakasvatajate ning põllumeeste vahel.
Arvatakse, et kogu ebakindlus ongi tingitud sellest kõigest.
Kus aga peitub tegelik tõde?
Fulani hõim on üks paljudest Nigeeria hõimudest.
Tegu on äärmusislamistliku karjakasvatajatest hõimuga.
Põhjus, miks meedia sellest vaikib, on selles, et seda nähakse
kristlastest põllumeeste ja fulani karjuste vahelise tülina.
Boko Haram tegutseb pigem Borno piirkonnas,
samas kui fulanid ründavad riigi keskosas.
Nad on olnud eriti aktiivsed just sel aastal.
Augustiks 2019 oli registreeritud üle 6000 kristlase tapmise.
Tänaseks on see arv muidugi palju suurem.
Ma käisin Plato osariigis 2017. aastal, kuna meil on seal üks projekt käsil.
Erinevus tolle ja varasema aastaga oli šokeeriv.
Käisime ühes külas, kuhu oleme rajanud ühe kooli.
Küla asus kui keset tühermaad võrreldes aasta varasema ajaga.
Fulanid on islamiäärmuslased, kellel on omad kavatsused.
Nii ongi küsimus selles, mida nad seal tänapäeval teevad
ja millised on nende plaanid ning nende mõju.
Rääkides fulanitest, siis neist on ikka väga vähe teada.
Mis on fulanite missioon?
Tsiteerin otse fulaneid endid,
kes on kuulutanud Plato osariigile püha sõja.
Nende rahvuslik liikumine kuulutab: "Me mehed on valmis võitlema
ja me unistused saavad täituma, kui vaid Allah seda soosib.
Vallutame kogu Plato osariigi maast taevani Allahile,
et see saaks vabastatud rüvedatest väärusulistest."
Ehk teisisõnu kristlastest.
No see tekst on enam kui selge andmaks aimu, milles on küsimus.
Küsimus on usulises vihamissioonis,
mis tahab kõrvaldada kõik kristlased.
Kust nad oma relvad saavad?
Räägitakse ju, et nad tapavad omades automaatrelvi
ja suurematki relvavarustust.
Kust nad need relvad saavad?
Tõenäoliselt läbi Aafrikas toimiva relvakaubanduse,
mis toimib läbi Lõuna-Aafrika.
Selle kohta pole muidugi mingeid tõendeid,
kuid neil võib olla samal tasemel relvastus
kui Boko Haramil.
Ehk siis vintpüssid ja laskerelvad.
Võimalik, et ka muid vahendeid.
Halvim asi kogu loos on see,
et nad on saanud endale Nigeeria sõjaväe mundrid.
Kohalikud räägivad kohutavaid asju
Nigeeria sõjaväe ja fulanite vahelisest koostööst.
Sh see, et fulanid põletavad nende kirikuid, elumaju ja põlde
ning sõjavägi tapab inimesi.
Seda siis Plato osariigis, mis asub Kesk-Nigeerias.
Fulanid peavad strateegiliselt oluliseks selle enda valdusesse saamist
nagu Hannu ka luges.
See annaks neile võimaluse
levitada püha sõja kaudu oma ideoloogiat ehk islamiusku.
Mis te siis arvate - pääsevad nad sinna lõunasse,
kus elab suhteliselt palju kristlasi?
Nigeeria praegune president muide on ise ka fulan,
aga hetkel tundub see muidugi ebatõenäoline.
Samas, olles ise näinud seda olukorda,
siis fulanite-poolne vägivald on üsnagi ühepoolne.
Ehk siis külad, mida nad on rünnanud, on alati olnud kristlaste külad.
Nad on hävitanud kristlaste külasid ja kirikuid,
mitte moslemite külasid ega mošeesid.
Ühtpidi muidugi raske öelda,
aga seal võib tekkida ka sisesõda.
See, et kristlased pole veel asunud relvastatud vasturünnakule,
on päästnud neid sisesõjast.
Eks selle kõige taustal ole palju ebakindlust
ja see on toonud kaasa ka suure näljahäda,
kui sisesõdu on varasemalt peetud.
Te külastasite ka pagulaslaagrit, millest võite rääkida.
Jagage siis, mida seal nägite ja kogesite?
Nägime saate avaosas, kuidas Hannu jagas mõned mõtted,
aga sealt edasi siis nüüd veel.
Võiks öelda, et see röövis kindlasti mu ööune.
Raske oli ikka näha oma usuõdesid-vendi sellises seisus.
Osad neist olid põgenenud sinna alles nädal või kuu tagasi.
Intervjueerisin seal erinevaid emasid-isasid,
lapsi
ja laagri juhte, kes rääkisid erinevaid lugusid sellest,
kuidas ründajad saabusid ootamatult ja nad pidid keset ööd põgenema.
Päeval oli veel kodu alles, aga öösel põletati see maha.
Põld hävitati ja kõik oli kadunud.
Rohkelt tapetuid.
See kõik oli väga šokeeriv.
Lisaks pagulaslaagri kohutavad tingimused,
hügieeni puudumine ja hais.
Puudus kõigest - nii toidust, ravimitest, riietest jne.
Ebakindel olek.
Isegi, et nad olid põgenenud sinna pagulaslaagritesse,
ei kogenud nad sellest hoolimata,
et see oleks nende jaoks turvaline paik.
See oli tõesti šokeeriv.
Josi linna minnes saime teada, et selle ümber on 4 pagulaslaagrit.
Me külastasime neist kahte.
Esimene neist toimis koostöös kirikuga
ja seal oli umbes 700 inimest, kelle olukord oli üsnagi hea.
Ainus mure oli see, et sealsed lapsed ei saanud minna riigikooli,
kuna neil polnud õpikuid.
Teises laagris aga oli üle 5400 põgeniku
ja see oli küll šokeeriv vaatepilt, sest neil polnud sisuliselt midagi.
Nemad olid ka need, kes jagasid meiega hirmsaid lugusid
sellest, kuidas fulanid ja sõjavägi üheskoos tegutsevad.
Üks mahavaikitud tõde on see,
et Nigeerias on miljon pagulasest kristlast,
kes on pidevalt jooksus ja peavad liikuma ühest kohast teise,
kuna nad ei tunne end kusagil turvaliselt.
Nii on meil ka plaanis üks uus missioon,
millest võib juba rääkida.
See puudutab küsimust, kuidas olla toeks neile kristlastele,
kes peavad pidevalt ühest kohast teise liikuma.
Kas siis hirmust või sunniviisil, kui neid rünnatakse.
See on see raske olukord, millele peame mõtlema.
Ehk siis vastuseks su sissejuhatuses esitatud küsimusele
me püüame teha nii palju, kui suudame
ja seda koostöös
teiste rahvusvaheliste Märtrite Hääl organisatsioonidega.
Eks hirm ja meeleheide levi kõikjal, kus on ebakindlust
kas sõja, džihaadi või mu tegevuse tõttu,
mis läheb inimeste elu kallale
või ei aktsepteeri inimõigusi.
Üks oluline küsimus veel koolidega seoses, mida ka mainisite
ja mis on ülimalt oluline,
sest see vabastab lapsed hetkeks neid ümbritsevast kurjast maailmast
ja laseb neil teha midagi muud.
Nii et see on ka psühholoogiliselt äärmiselt oluline.
Hea oleks saata need vanemadki kooli,
et ka nemad võiks unustada end ümbritseva,
kuid see pole väga võimalik.
Rääkige, mis juhtus 2010. aastal Josi linnas
või õigemini selle lähedal asuvas Dokunhava külas.
Boko Haram oli 2010. aastal võimul.
Seal toimus massirünnak mitte vaid Dokunhava vastu,
aga ka Josi linna vastu.
Boku Haram tappis ühel ööl Dokunhava külas 583 inimest,
kus asub ka nende ühishaud.
Tapetutest maha jäänud orvud käivad sealses riigikoolis,
mida meie toetame,
kuna riigil pole kas tahet või ka raha selle tegemiseks.
Me maksame 6 õpetaja palgad
ja laste koolivormide ning ühe sooja lõuna eest päevas.
Käisime neil Hannuga külas ja olime ehmunud, kui kuulsime,
et lapsed ei käi hirmu tõttu sageli nädalate viisi koolis.
Õpetajad ei julge ööbida omaenda kodudes,
kuna need samad fulanid ja sõjavägi ründavad kristlasi.
Intervjueerisime sealseid õpetajaid ja nad rääkisid meile kogu olukorrast.
Kuid me jätkame siiski selle kooli toetamist.
Tore uudis on see,
et kui algaegadel oli seal koolis vaid 83 õpilast,
siis möödunud aastal oli neid juba 180
ja sel aastal juba 228 õpilast.
Ehk siis õpilaste arv kasvab pidevalt.
Jutt käib siis konkreetselt kristlikust koolist.
Mis vahe sel siis võrreldes riigikooliga on?
Mulle avaldas selle kooli külastus samuti väga sügavat mõju.
Tõsi, õhus oli kogeda hirmu
ja kooli direktor rääkis meile,
kuidas vahetult enne me külaskäiku oli seal lähedal tapetud 17 inimest.
Kuid küsides neilt selle kohta, mida nad õpetavad
ja milliseid õpikuid kasutavad,
siis see jättis küll väga hea mulje.
Tegu on väga kvaliteetsete õpikutega.
Ühtlasi oleme toetanud nende arvutiklassi loomist
ja mitmeid muid asju.
Tore on ka see, et seal õpetatakse lastele Jumala Sõna,
mis keset seda rasket keskkonda annab ühe tugeva aluse nende elule,
kingib tõelist lootust ja põhjuse elada.
Jah, seal oli traumeeritud lapsi, kelle vanemad olid tapetud,
kuid see on suur au ja eesõigus
kinkida neile lastele tulevikku ja lootust.
See on tõesti suur asi
ja laste tulevik saab seetõttu olema kindlasti teistsugune.
Mida need kohalikud teile rääkisid, kui nendega kohtusite?
Inimesed, kes olid kogenud neid õudusi.
No kristlaste südameis on muidugi lootus
ja nad võtavad kogu olukorda kui nö väljakutset.
Nende usk ja lootus elavasse Jumalasse
pannakse proovile.
Nad ei ole valmis loobuma oma usust.
Muljetavaldav oli seegi, et seal oli noori mehi,
kes on valmis minema eripaikadesse kuulutama moslemitele evangeeliumi.
Kui küsisin ühelt mehelt, on ta valmis surema selle nimel,
vastas ta: "Olen."
Ta kartis surmast rohkem seda, et ta ei täida Jumala kutset.
Ta ütles: "Kui Jumal läkitab mind sinna,
siis Ta hoiab mind ka elus, kui see on Tema tahe
ja nad ei saa mulle midagi teha.
Ja kui see on Jumala tahe, et sureksin märtrina,
siis lähen ju Jeesuse juurde.
Hirmuäratavam on hoopis see, kui ma ei kuuletu Jumala kutsele."
Minu jaoks oli see väga kõnekas
ja loksutas mu enda sees midagi paika.
Ehk siis, me ei kasuta maiseid relvi, vaid Jumala väelist relva - Tema Sõna
mis on parem kui miski muu.
Mulle jäi ka üks noor mees meelde,
kellega koos olime seal massihaua juures
ja kes rääkis mulle kõigest, mis seal juhtus.
Küsisin ta käest,
mida nad külarahvana ja kristlastena peale sellist vägivallategu mõtlevad.
Ta ütles: "Hannu, me oleme neile andeks andnud,
sest Jeesus on meid õpetanud nii."
Teises pagulaslaagris, kus valitses kogu see mustus, hais
ja kõige kaotamine elus,
mida me tegime nende kristlastega?
Me palvetasime koos nende tagakiusajate eest
ja see oli ülimalt liigutav.
Me õnnistasime neid ja palusime, et Jumal andestaks neile
ja et neil oleks võimalus kuulda sõnumit Jeesusest.
Mindki puudutas Nigeerias olles sarnane palve,
kui seisime erinevate haudade juures, kuhu paljud tapetud olid maetud.
Rahvas aga palvetas: "Issand, anna tapjatele andeks
ja tänud, et neistki saavad kord Sinusse uskujad."
See puudutab tõesti väga sügavalt.
Keset seda kõike on ju inimesed - naised, lapsed jne.
Mu enda südamel on väga emad, kes on jäänud leseks.
Kes on näinud pealt nii oma meeste kui ka laste tapmist.
Kuidas aidata selliselt traumeeritud inimesi?
See on oluline küsimus.
Kõige olulisem on pakkuda neile kogemust,
et me seisame nende kõrval ja käime neid julgustamas.
On neid, kes panevad selliseid külastusi pahaks,
aga on ülimalt oluline, et nad teaks, et siin kaugel Põhjamaal - Soomes,
on kristlasi, kes palvetavad nende eest
ja kes on valmis andma enda omast.
Kuigi materiaalne toetus ei ole isegi see kõige olulisem.
Palvetamine nende eest ja teadlikkus olukorrast
on kõige tähtsam.
Ühtlasi peaksime siis mõtlema,
kuidas kanda hoolt nende traumeeritud inimeste eest,
kes muidugi vajakski hingehoidu või kristlikku traumateraapiat.
Kuid nagu Hannu juba ütles,
siis eriti puudutav on Püha Vaimu töö nende sees.
See, et nad on oma vaenlastele andestanud,
on juba suur samm tervenemise suunas,
sest see ei lase kibestumisel võtta südames maad.
Andeksandmine ja tuline palve, et Issand päästaks nende vaenlased.
Üks asi, mida me veel sealt tagasi tulles tegime,
oli see, et me võtsime ühendust
me Parlamendi usuasjade töörühmaga.
Nad allkirjastasid omalt poolt ühe dokumendi,
mille saatsid nii Nigeeria presidendile kui suursaadikule.
Vaatame siis, kas sellest tuleb midagi,
aga me üritame kasutada kõikvõimalikke kanaleid,
et aidata lõpetada usu nimel vägivallatsemine.
See peab jõudma kõigi teadvusesse, et tegu ei ole poliitikaga,
vaid kõige selle taga on usund ehk islam.
Fulanite tegevuse taga on islam.
Tegu on tõsiasjaga, mida peame julgema välja öelda.
Just nagu Hannu enne luges nende seisukohtadest,
mille eesmärgiks on tappa kõik "väärusulised".
Viimaste all peetakse silmas kristlasi või siis ka juute.
Rääkides sellest,
kuidas nad palvetasid oma tagakiusajate eest
ja tahtsid neile andeks anda,
siis mõeldes igasuguste meeleavalduste peale,
mis meil siin toimuvad,
oleks täitsa hea saata kõik Nigeeriasse kuulama,
kuidas nad seal palvetavad.
Ehk muudaks see ka meie mõttemaailma?
Soome vajaks hädasti muutust.
Kuid rääkides nüüd veel sellest,
mida me teeme nende sõprade heaks,
keda kiusatakse taga Jeesuse nime pärast?
Kus on meie tänased rõhuasetused?
Hannu, võiksid sa palun sellest pisut lähemalt rääkida.
Meie tegevuse rõhuasetus
on viia evangeeliumi neisse piirkondadesse,
kus Jeesusest jagamine on kõige raskem.
Praktikas on tegu selliste piirkondadega,
kus inimesed pole mitte kunagi kuulnud sõnumit pattude andestusest,
andekssaamisest, uuest elust ja igavesest elust.
Need on need piirkonnad, kuhu tahame panustada.
Samas aga tahame ka olla toeks neile piirkondadele,
toetades sealseid evangeliste ja õpetades neid
ning aidates tagakiusu korral neid ja nende peresid.
Varustada neid kõige vajalikuga, et viia Jumala Sõna edasi.
Et sõnum Jeesusest võikski päriselt jõuda maailma otsteni.
Eks väljakutseid ole palju.
Lausa nii palju, et tekkib tunne, kuidas jõuda kõiki aidata,
sest kristlaste tagakius üha kasvab.
Kuid nagu ütlesid - tahame aidata keset neid väljakutseid
ja pakkuda abi seal, kus seda kõige enam vajatakse
ja kus evangeeliumi sõnumit pole veel kuuldud.
Küsiksin veel, et kuna see tööpõld on nii suur ja lai
ja me oleme alles ärkamas tegeliku reaalsuse suhtes...
Tundub, et Soomes isegi ehk pisut hilinenult.
Me näeme, kuidas misjonitöö on vähenemas
ja misjonäride arv kahanemas,
samas kui väljakutseid tuleb aina juurde.
Kuidas siis parimal moel vastata neile väljakutsetele?
Eks kõik saa ikka alguse isklikust ärkamisest
ehk meeleparandusest selle teemaga seoses.
Peame esmalt leidma selle võitleva palvetaja iseenda seest.
Ja kui mina muutun, muutub ka mind ümbritsev.
Samas peame meeles pidama, et kõik on siiski Jumala kätes.
Jeesus on Issand ka Põhja-Nigeerias
ja kui Tema kõnetab kohalikke,
siis nad on parimad evangelistid evangeliseerima oma kodupaika.
Meie jaoks on auasi hüpata sellele liikuvale rongile
ja palvetada nende eest ning ka toetada neid.
Küsimus pole üldse suurtes summades.
Üks pere suudab elada ära 20 euroga kuus
ja seda ka siis, kui pereisa viibiks nädala ära.
Nii et selles mõttes peame raputama oma usklikke veidi.
Meil on taskud raha täis ja Jumala Vaim elab meie sees.
Jumala Vaim aga on misjonimeelne veel tänapäevalgi. - Nii on.
Kui me seda ei mõista, peaksime küsima endalt,
kas me ikka oleme Püha Vaimuga täidetud kristlased?
Sest Püha Vaim räägib veel ka täna sellest,
kuidas jõuda evangeeliumiga nendeni, kelleni veel pole jõutud.
Tööjõud on koha peal olemas ja raha selleks tööks on meie taskus.
Nii et kõik algab meeleparandusest selles küsimuses.
Nii on.
Kuuldes seda kõike mõtlen enda tasandil,
mida mina olen selle kõige heaks teinud?
Olen ma üldse midagi teinud?
Palvetades, Jumal häält kuuldes ja sellele kuuletudes.
Nii et head kuulajad - siin üks väljakutse teile otse südamest
Võid öelda: "Aitäh Jumal, et oled kõnetanud mind täna!
Ma tahan aidata neid sõpru, kes on suure võitlustandri esirindel."
Olge õnnistatud!
Nii nagu teiegi Hannu ja Aki.
Tõlge: Anne-Ly Raukas