MÄRTRITE HÄÄL
MÄRTER: 1. Usu pärast kannatav inimene 2. Inimene, kes sureb usu eest
Tänapäevalgi kiusatakse kristlasi taga
Väärkoheldakse
Vangistatakse
Piinatakse
Iga päev
"Pidage meeles vange,
nagu te oleksite kaasvangid ja kurja kannatajaid,
sest ka teie olete alles maises ihus." Heebrealastele 13:3
Paezi indiaanlaste kool Kolumbias.
Tere tulemast vaatama saadet "Märtrite hääl"!
Kolumbia sissi mässulised
kirjutasid 24.11.2016. a. alla rahulepingule Kolumbia valitsusega.
Seda peale üle 50 aastat kestnud võitlusi,
mille käigus hukkus üle 300 000 inimese
ja mille tulemusena on jäänud maha suurel hulgal leskesid ja orbe.
Peameedia aga ei räägi midagi
Kolumbias aset leidvast tagakiusust kristlaste vastu.
Kolumbia aladel asuvatele indiaani reservaatidele
on antud võimalus järgida omaenda seadusi ja väärtusi.
Nii ei saa Paezi indiaanlased järgida oma kodupaigas ristiusku,
vaid neid survestatakse vana kombe kohaselt
kummardama vaime ning järgima muid indiaani uskumusi.
Nii on Paezi indiaanlased kogenud tagakiusu ja piinamist
ja nad põgenevad, et leida endale turvalisemat paika.
Oleme täna siin koos Jouko Savolainen'iga.
Tere tulemast saatesse!
Tänan, tänan!
Käisime üheskoos Kolumbias, mis oli tõeliselt huvitav reis.
See oli siis 2018. aasta augustis.
Kohtusime seal nii Paezi indiaanlastega
kui ka Russell Martin Stendaliga,
kes juhib "Kristuse poolt" ühingut,
mis tegutseb kõige suuremate väljakutsete keskel.
Olid seal uuesti peale 5 aastat tutvumas sealsete olukordadega,
mis oli kindlasti väga üllatav su jaoks.
Meil oli tõeliselt mitmekülgne reis ja me külastasime väga paljusid kohti.
Vahel pidi lausa 3-4 ajal hommikul liikuma hakkama,
et jõuda lennukile, mis meid mõnda uude sihtpunkti viis.
Mis sind selle reisi juures kõige enam puudutas?
Neid asju oli mitmeid.
Kuid ühe asjana tooksin esile tohutu muutuse.
Lausa radikaalse muutuse inimeste elutingimustes
võrreldes 5 aasta taguse ajaga.
Enne, kui edasi lähen, tahan vaid öelda me vaatajatele,
et käisin nii seekord kui ka 5 aastat tagasi Kolumbias
täiesti oma kulu ja kirjadega, tasudes ise kõige eest.
Kuid mis mulle meelde jäi?
Meelde jäigi just see
radikaalne muutus inimeste elutingimustes.
Kui ma seal 5 aastat tagasi käisin,
elasid inimesed mudasel mäerinnakul asuvates kilemajades.
Ehk siis majadel oli neli vaia ja kilest seinad
ning põrandaks maapind ise.
Selle nö "elamurajooni" maa ei kuulunud inimestele endile
ehk ma ei teagi, kelle loal või armust nad seal elada võisid.
Kui aga seekord seal käisime, oli erinevus ikka tohutu.
Nii palju, kui ma aru saan,
siis kui räägitakse sellest rahulepingust,
siis mu meelest üks peamisi põhjusi, miks seal on pidevalt sisesõda peetud,
on selles, et maa omamise küsimus on olnud hästi tuline
ja on seda tänagi veel.
Nii palju, kui olen lugenud ja taustainfot tean,
siis minu meelest on nii,
et 1% sealsetest inimestest
omab 52% kogu Kolumbia põllumajanduslikust maast.
Ehk siis - maaomanikke on vaid üsna väike käputäis.
Kui aga siis Mätrite Hääl ühing ostis Paezi indiaanlastele 6 ha maad,
mida seekord ka vaatamas käisime,
siis see maa kuulubki nüüd neile ja keegi ei saa neid sealt ära ajada.
Nii pole Paezi indiaanlased enam kellelgi jalus
ja ühtlasi on see maa nende oma.
See on tõesti enneolematu, kui mõelda sellele taustale,
mille juurde tuleme ehk hiljem tagasi.
Kuid mäletan seda hetke, kui me seal kõik koos olime
ja sinna mäerinnakule läksime...
See oli tõeline šokk!
Mõte, kuidas keegi saab üldse elada sellistes tingimustes,
kuigi nad olid teinud seda mitmeid aastaid.
Ainuüksi üks vihmane öö sellises paigas tunduks kõhedana.
- Nii on.
Sest kõik asjad tuleks riputada maja seintele,
et vihmaga kaasnev tulvavesi ei viiks eluaset vooluga kaasa.
Nad ütlesid selle peale, et on õnnelikud selle üle,
et on üldse mingi koht, kus olla.
Neist olukordadest võikski rääkima jääda.
Igal juhul oli olukord väga halb.
Ükskõik, millise maa oludega ka ei võrdleks.
Täna aga, kuna neil on oma maatükk, millel elada,
on neil seal ka oma kool.
Ja ümbruskaudsed lapsed tahavad käia just nende koolis.
Ja kui jätta välja kooli ees asuv spordistaadion,
on kogu nende ülejäänud maa muudetud nö põllumaaks.
Kusagil kasvab ikka mingeid kasulikke taimi.
Nende koolist võiks ka palju rääkida, aga tooksin esile vaid mõned asjad.
Lisaks siis sellele, et nad toimetavad oma maatükil.
Näiteks sellised asjad, et nad toimetavad väga targasti.
Selle indiaanihõimu juht on tõeliselt tark mees
ja mõtleb hästi läbi, mida ja kuidas teha.
Nagu näiteks kõik kohvi müügiga seonduv.
Nad ei müü kohviube siis, kui kõik teised seda teevad,
vaid koguvad ja kuivatavad oma saagi
ning müüvad selle siis maha, kui hinnad on tõusnud.
Tõeliselt tark tegu.
Kui mõelda taustale, kust nad tulevad,
siis nad tulevadki sealt kilemajadest.
Kuidas nad aga sinna maa-alale jõudsid?
Kuna nad on kristlased ja Jeesuse järgijad,
siis nad ei tohtinud jääda oma reservaati,
kuna seal ei aktsepteerita kristlasi.
Nii pidid nad põgenema sealt, kuna neid kiusati taga
ja püüti sundida pöörduma tagasi oma algusundi juurde.
Kuniks nad lihtsalt otsustasid sealt lahkuda.
Nad läksid ühele mäe jalamile, mis hakkas laavat purskama
ja nad pidid leidma endale uue asupaiga,
kus nad elasid üle 5 aasta.
Ja peale seda jõudsid nad siis nö oma "tõotatud maale",
mille ostmise osas saime neile abiks olla.
Sinna elama asudes polnud neil mitte kui midagi,
kuid nad leidsid viisi, kuidas hakata endale maju ehitama.
Tõeliselt ilusaid maju.
Mina ja Aki pidime 9 kuud hiljem neid külastatdes pikali kukkuma,
sest see oli nii võimas kogemus.
Majad olid riburadapidi kerkimas ja kõik väga korralikult tehtud.
Ka olid tänavad kenasti ära märgistatud.
Neil on oma nö pumbajaam, mis toimib elektri põhiselt
ja maaviljelus käib täiega, kus iga kuu koristatakse saaki,
sest nad rakendavad aastaringset külvi ja seetõttu ka lõikust.
See on tundub lausa uskumatu, mida nad nii lühikese ajaga ära tegid!
Ühtlasi ütlesid nad, et nad ei vaja enam välist abi
ja aitavad nüüd juba ise teisi.
Neil on teiste sarnaste üksustega võrreldes erinev suhtumine
ja see on see, et nad ei taha olla kellestki sõltuvad.
Nad tahavad olla iseseisvad ja saada ise hakkama.
See on tõesti märkimisväärne lugu!
Näitasime selle saate alguses videolõike sealsest koolist.
Vaatasime, kuidas sealne õpetamine käib
ja see väga puudutas mind.
Kuulasin, kuidas üks sealne vend väga asjatundlikult õpetas.
Kuigi ka teised õpetajad õpetasid väga selgelt.
On aineid, mida on oluline omandada.
Lisaks sellele oli klasside seintel erinevad teemad, mis räägivad sellest,
mida on elus oluline järgida ja mis on ka selle kooli eesmärk.
Mis on ka selle kogukonna ja kogu Kolumbia eesmärk.
Ja mis on usu eesmärk, kui uskuda Kolmainu Jumalasse.
See kõik tuli sealt nii selgesti esile ja oli tõeliselt üllatav.
Mis mulje sulle sellest koolist jäi?
Selge see, et seal jagatakse ka kristlikke väärtusi,
kuid seal õpetatakse ka kõike muud,
mida ühes tavalises koolis peaks õpetama.
Meie mõistes olid seal ka 9. klassi õpilased,
kellele õpetati sotsiaalmeediast ja oskusest sellega ringi käia.
Ehk siis, ei pea uskuma kõike, mida sotsiaalmeedias jagatakse.
Vot selline tund oli seal just käimas, kui me seal olime.
See oli bambusest ehitatud klassiruum.
Oli üllatav näha,
et sõltumata oma asukohast ja elupaigast
olid nad kaasaegsuse mõttes igati ree peal.
2. klassis õpetati näiteks inglise keelt
ja seal oli mitmeid teisigi tunde ja klasse.
Olles näinud seda kõike koha peal ja järginud ka sealt tulevaid uudiseid,
siis mida sa tahaks nende heaks teha?
Kui mõelda ka sellele, et aitasime neil osta 6 ha maad,
kus nad harivad maad ja kasvatavad kõikvõimalikku.
Lisaks sellele on neil oma kool ja käsitöö tegemine.
Ühtlasi evangeliseerivad nad ümbruskaudseid paiku.
Mida sa tahaks nende aitamiseks teha?
Ma üksi ei suuda muidugi suurt palju midagi ära teha,
aga usun, et parim abi neile on meedia tähelepanu.
Ehk siis, see seltskond, keda me külastasime -
nende suurim väljakutse oma kooliga seoses,
mida nad pidevalt arendavad ja edasi ehitavad
ja millele nad püüavad saada riigi kinnitust ja tunnustust,
siis nende suurim väljakutse täna on kooli köök.
Kuidagimoodi tuleks see köök muuta kaasaegseks.
Mitte, et kõik peaks töötama vaid elektri peal,
aga nad vajaks veidi puhtamaid pindu kui need, mis neil täna on,
et saada riiklik kinnitus oma koolile.
Sest täna näeb nende kooliköök välja selline nagu hetkel ekraanilt näha.
Seal on vaid väike pliidi koht, kuhu peale mahub 1-2 potti.
Lisaks paar puidust lauda, betoonpõrand ja bambusest katus.
Et siis selline nende kooli köök on,
mille osas on vaja teha suuri muutusi.
Loodetavasti leidub selleks kuskilt vara ja rahasid,
et saada neile kaasaegne kooliköök.
Jaa ja see on ka nende kavatsus.
Lisaks sellele tahavad nad saada õiguse
tegutseda põhikooli tasandil.
Ehk siis, neil on põhikool, peale mida saab jätkata õpinguid kuskil mujal.
Ühtlasi tahaks nad selle kooli kõrvale
saada veel ka midagi piiblikooli sarnast,
et kui keegi tahab harida end piibliõppes
ja saada koolituse evangeelseks tööks,
et siis see võimalus oleks ka olemas.
Tegu on tõeliselt oluliste asjadega
ja loodetavasti inimesed märkavad seda,
sest ma pole kusagil mujal maailmas näinud, et nii kiiresti kõik sünniks
ja tõuseks ka esile nii suured unistused
ja võimalused, mis neil seal on.
Sellest indiaani külast võiks rääkida väga palju,
aga me aeg saaks enne otsa.
Kuid on mõned asjad, mida tahaks kindlasti mainida.
Üks on nende suhtumine ellu.
Nad on tõeliselt töökad ja usinad inimesed,
kes annavad oma panuse, kus iganes vähegi võimalik.
Neil on seal üks suur bassein, milles nad kasvatavad ka kalu.
Sellel basseinil on kaks eesmärki.
Üks on see, et see kogub endasse kogu kastevee
ja teine siis see, et seal saab samal ajal kalu kasvatada
Nad on kõiges alati nii praktilised. - Nii on.
Kooli kohta aga veel nii palju,
et igal sealsel klassil on omanimeline peenramaa.
Iga peenramaa ääres on silt,
mis annab teada, milline klass selle eest hoolitseb.
See peenar või põllumaa on siis selle klassi vastutusel.
Nii et neid õpetatakse maast madalast põldu harima ja üldse tööd tegema.
Nii et kõik näevad, kuidas saak kasvab
ja kuidas selle eest hoolt kanda.
Nii et see on küll üks tore asi, mille sellelt reisilt kaasa võtsin.
Mu reis sinna oli selles mõttes väga hea,
et ma pole Märtrite Hääle ühinguga kuidagi muudmoodi seotud,
kui vaid, et olen selle nõukogu liige.
Ma ei ole Märtrite Hääle töötaja ja käisin seal reisil vaid kui turistina
nähes seda tohutut muutust.
Läheme siinkohal ühe teise indiaanlastega seotud teema juurde.
Me sõitsime ka maa teises otsas asuvasse mäestikku,
mis oli üsnagi kõrge
ja kus elavad inimesed olid üsna sarnases seisus.
Nemadki elasid kilemajades, millest osad olid lausa kahekordsed.
Nemadki olid elanud seal mitmeid aastaid
ja olid samuti pidanud põgenema oma usu tõttu.
Neil oli võimalus kasutada seal kõrval asuvat kohviistandust.
Kui mõelda olukorrale, milles nad on
ja sellele, et nad igatsesid ka viljakandva maa järele,
et saada kiiresti isemajandavaks,
siis kuidas sulle kogu sealne olukord tundus?
Eks nad on ühtpidi samas seisus, kus need Paezi indiaanlased kord olid
Lihtsalt selle vahega, et nad elavad sellises maakohas,
mis kuulub osaliselt neile.
Nende väljakutse aga peitub selles,
et sealne piirkond on väga tugev kohviistanduste piirkond
ehk kohvipõõsaid on sisuliselt kõikjal.
Kuhu iganes ei vaata - igal pool on kohvipõõsad.
Nad tahavad samuti hakata kohvi kasvatama,
kuid nende väljakutseks on sinna vett saada.
Eks elutingimuste parandamine ole ka teema,
kuid see pole nii akuutne, kui omale elatise teenimine
ja seetõttu ongi see kohviistanduste teema olulisem.
Huvitav on seegi, et nende asupaik on kohe ühe kohviistanduse kõrval,
mis kuulub ühele vanemale naisele, kes ei jaksa seda enam üleval pidada
ja kelle poeg pole sellest samuti huvitatud.
See vanem naine aga, kes pole usklik,
koges siiski oma südames valu nende indiaanlaste pärast
ja oli valmis rentima neile selle maa väga soodsatel tingimustel.
Nii et nad saavad saagist teenitud tulust
maksta nii maarenti
kui osta vähehaaval selle maa endale välja.
See on tõeliselt võrratu!
Kuid nad vajavad veel mitmeid asju.
Nad vajavad ressurssi, et ehitada endale päris majad.
Üks organisatsioon oli valmis neid selles aitama,
kuid teatas siis, et neil siiski pole hetkel raha selleks.
Nii et nad vajavad selleks raha.
Nad on hetkel liigutanud oma kilemajad teisele poole
et alustada maaviljelusega.
Lisaks sellele on vaja vedada vesi 1km jagu kõrgemale praegusest.
Sellegagi on tegeletud ja sellega saab varsti ühele poole.
Ja neil on samuti oma kool,
millele tegutsemiseks nad taotlevad ametlikku luba.
Hetkel on neil selleks vaid ajutine luba.
Kolmas asi, mis mind väga puudutas,
oli tahe evangeliseerida oma ümbruskonda
ja jagada, kui oluline see on, et inimene annaks oma elu Jeesusele
vaatamata tagajärgedele.
Neil endal on kogemus selles vallas,
sest nad on pidanud maksma hinda oma usu eest.
Mõlemal nende indiaani hõimul oli eesmärk saada elu põhiasjad paika
ja seejärel evangeliseerida teisi.
Ehk siis küsimus pole vaid oma hüvede taga ajamises.
- Nii on.
Tahtsime küll rääkida veel ka raadiotööst ja kõigest muust,
aga me saateaeg saab peagi läbi.
Ometi tahtsid veel lõpetuseks midagi jagada.
Tõsi, rääkida oleks paljust, aga aeg saab otsa.
Kuid tahaksin lõpetuseks öelda kahte asja.
Üks on see, et ühing "Kristuse poolt" teeb Kolumbias võimast raadiotööd,
mis ulatub Kolumbiat ümbritsevate maadenigi.
Sh Venezuelani, mis elab keset väga pöördelisi aegu.
Sel ühingul on varuks 50 000 kristlikku raamatut,
mida saata Venezuelasse niipea, kui nad saavad logistika paika.
Eesmärk aga on saata sinna miljon raamatut.
Olen ise selle raamatu tõlkinud ja see on leitav ka internetist.
Ma ei tea, kas sa teadsid,
kuid Soomest põgenes Venezuelasse peale II Maailmasõda u 100 inimest.
Ma ei teadnud seda.
Kuid nii oli.
Kuid kui küsisid saate alguses, mis mulle sellest reisist meelde jäi,
siis esimene asi oli see radikaalne muutus
ning teisena jäi meile ja eelkõige vast sulle meelde hetk,
kui olime lahkumas sealt Paezi indiaanlaste juurest.
Meile oli autojuhiks üks Alexi-nimeline mees,
kes oli kunagi olnud Kolmbia sõjaväe erivägede sõdur.
Ta oli langevarjurite treener, kuid sai vigastada.
Peale seda on ta 15 aastat teinud muid asju.
Ühesõnaga, olime lahkumas sealt, kui Alex jättis korraga auto seisma
ja hakkas rääkima, mida tema kogu sellest asjast arvab.
Peab tõdema, et kui selline tahumatu sell,
kes on kunagi olnud palgasõdur ja näinud kõikvõimalikku...
Ta rääkis meile seal autos nuttes,
et ta pole kunagi ega kusagil näinud sellist muutust,
mis seal oli aset leidnud.
Nii et küllap see siis vastab tõele.
Nii on.
Olen ise samuti nõus,
et nende elamistingimustes on toimunud tohutu muutus
ja kõik varad, mis sinna on paigutatud, on olnud investeering
ja mitte maha visatud raha.
Alexi naine on kolonelleitnant
ja nad näevad neid asju pisut teise nurga alt, kui teised.
Nad on näinud sealset kohutavat sõda.
Siinkohal võib kokkuvõtteks öelda, et seda tööd tasub toetada.
Hetkel levib kristlik sõnum seal ka raadio kaudu 24/7,
mille tõttu on palju inimesi hakanud uskuma Jeesusesse.
Seda ainuüksi tänu raadiotööle
ja rääkimata kõigest muust, mida nad seal teevad.
Õnnistusi sulle Jouko!
Oli tore sinuga seal reisil käia ja küllap reisime veel tulevikuski koos!
Eks aeg näita.
Ole õnnistatud! - Tänan!
Tõlge: Anne-Ly Raukas