MÄRTRITE HÄÄL
MÄRTER 1. Usu pärast kannatav inimene 2. Inimene, kes sureb usu eest
Tänapäevalgi kiusatakse kristlasi taga
Väärkoheldakse
Vangistatakse
Piinatakse
Iga päev
"Pidage meeles vange,
nagu te oleksite kaasvangid ja kurja kannatajaid,
sest ka teie olete alles maises ihus." Heebrealastele 13:3
Tere tulemast vaatama saadet "Märtrite hääl"!
Mina olen Sari Palomäki.
"Märtrite hääl" saade on olnud TV7 kavas juba 10 aastat.
Saate toimetajaks on algusest peale olnud
Märtrite Hääle pikaaegne töötaja ja peatoimetaja Juhani Huotari.
Ta on intervjueerinud lugematul hulgal inimesi,
kes on rääkinud
tagakiusatud kristlaste raskest olukorrast üle maailma.
Ta on ise külastanud paljusid maid, kus kristlasi taga kiusatakse,
viies abi kriisikolletesse.
Mis mees see Juhani Huotari siis on?
Sellest kohe räägimegi.
Tere tulemast saatesse kolleeg Juhani Huotari!
Suur tänu!
- Mis tunne on istuda vahelduseks saatekülalise kohal?
Vägagi hea ja pingevaba tunne,
sest ei pea mõtlema sellele, mida küsida.
Puudutame täna väga huvitavat teemat,
sest just äsja on tulnud välja su elulooraamat:
"Juhani Huotari - tagakiusatud kristlase eestkostja."
Selle on kirjutanud Tapani Sopainen
ja tegu on väga huvitava raamatuga sinu lapseeast, kuni tänaseni välja.
Pean tõdema, et seda raamatut lugedes
ei imestanud ma üldse, miks see üldse on väljaantud.
See kätkeb endas imelisi lugusid.
Lugusid Jumala konkreetsest abist
ja pääsemistest erinevates olukordades.
Nii et ütlemata tore, et see kõik
on nüüd raamatukaante vahele saadud.
Mis aga oli selleks sütikuks,
mis pani üldse aluse selle raamatu sünnile?
Paljud inimesed ütlesid mulle, et võiks ju,
kui rääkisin neile asjadest,
mida olen tänu suurele Jumalale võinud elus kogeda.
Nii nad küsisidki, et miks ma sellest raamatut ei kirjuta,
et ka kõik teised võiks minuga nende asjade üle rõõmustada.
Ja samas jagada siis ka kõigist katsumustest ja vastuseisudest
ja isegi pimeduse hetkedest, mida vahel kogeme.
Paljud inimesed ütlesid mulle, et võiksin kõik need asjad kirja panna,
kuid minusugune igiliikur
ja pidevalt ringi rändav sell nagu ma olen -
mul pole iial nii palju aega,
et maha rahuneda ja hakata raamatut kirjutama.
Nii ma siis muudkui loobusingi sellest mõttest ikka ja jälle
Kuniks olin kord Radio Day's tegemas üht saadet,
peale mida läksin ülakorrusele istuma
koos Radio Day pikaaegse töötaja ja asedirektori Lauri Nurminen'iga.
Jagasin temaga nii mööda minnes ühte lugu,
kui ta küsis, on ka mu elus midagi erilist juhtunud,
mispeale ta ütles: "Sellest tuleb küll raamat kirjutada!"
Vastasin, et ega see nii lihtne ka pole ja las see jääda.
Tema aga võttis kohe ühendust nende päevatoimetusega,
mille juht jooksis mul paar aastat sabas,
tuletades mulle aga seda raamatut meelde.
Ma küll ei uskunud, et sellest midagi tuleks,
aga see toimetaja muudkui helistas mulle
ja ajas aga takka,
et leiaksin endale mõne inimese, kes selle raamatu valmis kirjutaks.
Me polnud Tapaniga mingid lähedased sõbrad,
aga me siiski tundsime üksteist
ja olime koos käinud isegi Boliivias.
Ühtlasi teadsime üksteist juba varasematest aastatest.
Nii ma siis küsisingi, kas ta oleks valmis millekski selliseks
ja ta vastas: "Absoluutselt!"
Sealt see kõik käima läks ja nii me selle kallal koos töötasime.
Ehk siis tänu Lauri Nurminenile hoopis,
tänu kellele on see raamat nüüd olemas.
Jaa, see kõik on tema süü!
Nii on.
See raamat algab lugudega su lapsepõlve kodust.
Räägid seal oma perest ja vanematest.
Su isa oli küll kasvanud usklike peres, aga läinud usu mõttes siiski oma teed.
Nii oli vaja üht kriisi nii su isa kui ema jaoks,
enne kui nad mõlemad said usklikuks.
Jaa, mu ema jäi raskelt haigeks
ja pidi minema Helsingi naistehaiglasse.
Me ise elasime ka Helsingis.
Isa mõistis, et lugu oli tõsine,
sest arstid ütlesid,
et ema ei pruugi sellest eluga välja tulla.
Nii hakkas isa otsima ajalehest koguduste kuulutusi,
et leida, kus toimub mõni teenistus.
Ta leidis ühe palvekoosoleku Helsingi Saalemi koguduses,
kuhu ta läks ja ema eest ka eestpalvesoovi edastas.
Samas küsiti ta käest, kas ta ise on usklik?
Ta polnud, kuid andis tol õhtul oma elu Jeesusele,
mis tõi muutuse kogu me pere ellu.
Kohe kindlasti.
Eks see sageli olegi nii, et mõni kriis viib Jumala juurde
ja nõnda juhtus ka su vanemate elus.
- Sa ise said 9-aastaselt usklikuks.
Jaa, see juhtus ühes laagris.
Seal küsiti lastelt,
kas nad tahaks võtta Jeesuse oma südamesse vastu
ja need kes tahtsid, avasid ka oma südame Talle.
Mina nende seas.
See oli tõeliselt fantastiline hetk.
Ma ei mäleta enam täpset kuud ega kuupäeva, mil see juhtus,
kuid küllap see juulis oli, sest siis see laager toimus.
Kuid see polegi oluline.
Oluline on see, et Jeesus tuli mu ellu
ja ma hakkasin oma usuelus tasapisi kasvama.
Kuniks erinevad kriisid tõstsid pead.
Eks neid kriise tule ikka ette.
Suuremaks saades teenisid Jumalat kõige täiega,
reisides seda tehes ka mööda Soomet ringi,
kuniks jõudsid omadega Lapimaale.
Seal aga kohtasid kauneid silmi ja hurmavat naeratust... - Nii oli.
Armastus esimesest silmapilgust.
See on nii võrratu koht siin raamatus,
kus on ka öeldud, et see süütas su südame kõige täiega.
Ehk siis sa kohtusid Eevaga.
Just. Kohtusin seal Lapimaal Eevaga.
Te tutvusite seal kauges, külmas paigas,
saades samas kutse pisut soojemasse paika.
Jaa, Jumal juhtis meid Lõuna-Ameerikasse - Boliiviasse.
Meil oli valida kas Jaapani või Boliivia vahel.
Meil oli Jaapanis palju tuttavaid ja misjonäre.
Laulja Lasse Heimonen
või Reijo Bumendal, kes on ka laulumees.
Mõlemad nad kutsusid meid väga Jaapanisse,
öeldes, et saame koos teha evangeelset tööd
ja võita jaapanlasi Jeesusele.
Eeva jaoks tundus see hirmutav,
sest ta arvas, et ta ei suuda elu sees jaapani keelt selgeks saada.
Palvetasime selle pärast,
kuniks korraga tõusis esile Lõuna-Ameerika.
Boliivia jõudis meieni isegi tegelikult Colombia kaudu.
- Kuid te läksite siiski Boliiviasse?
Jah, me läksime Boliiviasse,
kuid see sai alguse Colombiast,
sest olime lugenud raamatut "Jumala banaanipuu".
Ma ei tea, on sellest ka mu raamatus juttu või ei?
- Vist oli.
Seal raamatus oli juttu ühest keeleteadlasest misjonärist,
kes oskas vähemalt kümmet keelt.
Ta läks Ameerikast Colombiasse,
et jõuda evangeeliumiga sealsete etniliste rahvasteni.
Seal elas üks indiaanlaste hõim,
kes ei tahtnud tsivilisatsiooniga mingit pistmist teha.
Ta palus, et teda viidaks helikopteriga punkti X
ja tuldaks talle järgi 5 aasta pärast.
Nii oli tal ka võimalus saada ligi ja mõjutada seda indiaani hõimu,
saades 5 aasta möödudes jagada neile evangeeliumi.
Ta õppis ära nende keele, kultuuri ja kombed,
võites seeläbi nende usalduse.
Nii rääkis ta neile ka "indiaanlasest" nimega Jeesus,
sest kedagi teist nad ju ei teadnud.
Külapealiku poja süda avanes
ja sealt sai alguse tohutu ärkamine,
mille raames need indiaanlased andsid oma elu Jeesusele.
Ühtlasi läksid nad võitma Jeesusele oma naaberküla vaenlasi,
kellega nad olid aastakümneid sõjajalal olnud.
Nii et see raamat oli siis teile kui sütitajaks?
See oli üks võimas sütitaja
ja ma ütlesin, et peame minema Colombiasse.
Kuid seal polnud meie misjoniorganisatsioonist kedagi!
Mõistsime, et see võib olla meie sihtpunkt,
kuid samas polnud ka täiesti kindlad,
nii et jätsime selle meie läkitaja-koguduse otsustada -
et las nemad otsustada, kummale maale peame minema.
Kui aga mõistsime, et Colombiasse siiski ei saa,
pakuti meile Boliiviat, kuna seal oli me misjonäre ka ees.
Ja nii nad siis ütlesidki,
et sobime Boliiviasse paremini kui Jaapanisse.
See sobis paremini minu mõtteviisiga.
Ja keelekeskkonna poolest oli ka pisut lihtsam,
kuigi sinna minnes olite algul kui tukunuiad,
sest te ei osanud ju hispaania keelt.
Jaa, vaid mõne üksiku sõna.
Nii suhtlesime valdavalt kätega ja kehakeeles
ning ilmete abil,
mille põhjal teised pidid tuvastava, mida öelda püüame.
Nii see kõik algas.
Raamatust oli põnev lugeda,
et Eeva ja te lapsed kohanesid üsna kergesti sealse eluga.
Kuidas aga sinuga oli?
No minu jaoks oli algul ikka tegu kultuurikriisiga.
Mu meelest oli tegu liiga primitiivse eluga.
Seal polnud pikka aega sadanud ja kõik oli hästi kuiv.
Käisime lastega pargis mängimas, tulles tagasi kui tolmu- ja liivatondid.
Kõik oli nii algeline ja mul tuli koju jõudes nutt peale.
Ütlesin Eevale, et me sinna minek oli eeldavasti viga
ja me poleks osanud arvatagi, et meid midagi sellist ees ootab.
Ja küsisin siis, mida me teeme?
Eeva aga vastas: "Kuule Jussi, me oleme ikka täiesti õigel maal
ja oleme tulnud siia, kuhu Jumal on meid juhtinud.
Kogen, et see on üks hea paik
ja mul on nii hea meel, et saame siin olla."
Lahe!
Siit raamatust tõuseb ikka ja jälle esile Eeva panus,
kes oli kogu selle töö käigus su kõrval.
Ta on olnud usin eestpalvetaja ja suur tugi su jaoks selle kõige keskel
Just.
Eeva ütles, et ta tuleb misjonitööle minu kutsest lähtuvalt,
kuna ta ise ei kogenud oma elus mingit erilist kutset.
Nii oli ta valmis järgima minu kutset, lootes, et sellest jagub tallegi.
Kuniks avastasin,
et tal on vist isegi tugevam ja ehedam kutse Jumalariigi tööle,
sest ta ei lasknud end väikestest pisiasjadest häirida.
Ja see on kulunud sellel teel igati marjaks ära.
Jagad siin raamatus ka mõnest väga ohtlikust olukorrast,
millesse Boliivias sattusid.
Kahel korral seisid lausa silmitsi relvaga.
Ühel korral neist ka su naine ja kaks väikest last.
Mis mõtted sind sellises olukorras pereisa ja abikaasana valdasid,
kui seisid isegi ohuga silmitsi ja kaitsta polnud end millegagi?
Mis mõtted sel hetkel peast läbi käivad?
Sel hetkel oli vähe aega midagi mõelda,
kuid mõtlesin sellele,
kuidas me kaks kõige pisemat, kes meiega sel reisil kaasas olid,
jäävad orvuks ja Eeva jääb leseks.
Vanemad lapsed oleks muidugi hakkama saanud,
sest nad olid juba oma elu peal.
See oli valus hoop südamesse, kus palusin: "Jumal kallis, aita!"
Mu endaga oleks olnud kiire lõpp - vaid üks kuul pähe
ja ma oleks olnud seal, kus Jeesus meid kõiki ootab.
Kuid sel hetkel ümbritses teid vast siiski
ülemaailme palvering.
- Nii oli.
Sain muide just täna hommikul SMS'i, kus üks inimene teatas,
et ta oli üks neist, kes palvetas mu eest,
kui tolles olukorras püssinina ees seisin.
Õigemini oli püssitoru suunatud mu kuklasse.
Olin maantee äärde põlvili surutud ja see kurjategija hakkas mind tapma,
kuid kui ta esimest korda päästikule vajutas,
ei juhtunud mitte midagi.
See on ka märk sellest,
kui palju kõik misjonärid ja vaimuliku töö tegijad
vajavad eestpalvet ja nende eest palvetajaid.
- Nii on.
Kogu selle protsessi käigus toimus palju imelisi asju,
mille käigus Jumal juhtis nii, et saime sealt siiski eluga tulema.
Peale seda lugu jõudis meieni palju E-kirju, kõnesid ja sõnumeid,
mille põhjal selgus, et meie eest oldi palvetatud üle maailma.
Kuid läheme siit veidi edasi.
Sa olid noor mees,
kui smuugeldasid endisesse Nõukogude Liitu Piibleid.
Ka tollel reisil juhtus midagi erakordset
ja sa andsid Jumalale tõotuse,
et hakkad veel ühel päeval teenima tagakiusatud kogudusi.
See on nii huvitav lugu, et palun sul lühidalt jagada sellest.
Olime kahe teise mehega Leningradis.
Üks neist, Vesa Jäskiläinen, töötab täna samuti Märtrite Hääles.
Peitsime Piibleid oma kottidesse, mis jäid piirivalvel läbi vaatamata,
kuigi kõik muu me autos kammiti üksipulki läbi.
Isegi tagavararehv valgustati läbi.
Kuid need kotid jäid puutumata ja nii saime ka Piiblid kohale viidud.
Enne kohale jõudmist aga tuli see katsumus.
Viisime need Piiblid hotellituppa
ja läksime siis vaatama, kas kõik on korras,
et saaksime need sealt edasi viia ühte lattu linna piiril.
Panin mõned Piiblid ka pintsaku sisetaskutesse
ja vöö vahele, nii et need punnitasid pisut väljagi.
Tõmbasin veel jope peale ja läksin välja.
Õues oli -20C külma.
Tagasi tulles aga võtsid kaks meest mind kinni,
näidates mulle oma KGB kaarte ja öeldes, et olen kinni peetud.
Mind viidi KGB kontorisse,
kus osakonnajuhataja tahtis vist vägivallatseda mu kallal,
sest ta tahtis mind näkku lüüa, aga põrkas kui nähtamatu seina vastu.
Kuid rohkem ma sellest ei räägi, sest ülejäänud lugu on raamatus kirjas
- Ära räägi tõesti,
sest see on tõeliselt huvitav lõik kogu su raamatust.
Kuid sa andsid tol hetkel Jumalale tõotuse,
et tahad kord aidata tagakiusatud kogudusi.
Ja isegi, et sa ise võisid selle pikaks ajaks unustada,
siis Jumal ei unustanud seda mitte.
Jumal ei unusta kunagi. Üks laulusalm ütleb nii.
Sellest möödus 22 aastat, kui Jumal haaras sellest kinni,
läkitades mind tõlkima üht hispaaniakeelset kõnelejat,
kes rääkis märtrite kogudusest.
Jumal kõnetas mind
ja ma nägin kui filmilindilt kõike, mis oli toimunud
ja eriti veel seda, mida olin palves Jumalale tõotanud.
Olin tõotanud anda oma elu Jumalale,
kui saan need Piiblid kohale toimetatud
ja teenida tagakiusatud kogudusi.
Ja sellel teel sa siis oledki nüüd olnud 90'ndate lõpust saati?
Nii see on. 1997. aastast alates.
Sa käisid 2012. aastal koos venna Seppoga Pakistanis.
Meil pole täna võimalust käia läbi kõike seda,
mida "Märtrite hääl" on su ellu toonud,
kuid seda lugu paluksin sul küll jagada.
Te läksite 2012. aastal Pakistani,
kus toimusid parasjagu korralikud rahutused.
Seal oli üks tüdruk Rimsamasi, kes oli sattunud väga raskesse seisu.
Mis seal Pakistanis siis täpsemalt juhtus?
Rimsa oli 12-aastane tüdruk, kel oli Downi sündroom.
Täna on ta muidugi juba vanem, aga tookord oli ta 12-aastane.
Ta vanemad töötasid pisut rikkamas moslemite peres,
tehes koristustöid ja aidates muudes asjades kaasa.
Nii anti Rimsale prügikott näppu, et ta viiks selle õue põletamisele.
Ta tegi nagu kästud,
kuid kuna ta oli kirjaoskamatu,
siis ta ei mõistnud, et prügi seas oli ka lehti Koraanist.
Nii süüdistati teda kuriteos Allahi ja Muhamedi vastu,
kuna ta oli põletanud Koraani lehed ära.
- Teda süüdistati Jumala pilkamises.
Just nii, mis vastab paragrafile 295,
mille erinevad punktid käsitlevad teemasid nagu:
Koraani pilkamine
või vihakõne Muhamedi või Allahi vastu.
Selle eest võib saada kas eluaegse vanglakaristuse
või poomis-surma.
Rimsa võeti kinni ja viidi külakongi.
See kõik toimus samal ajal, kui olime sinna minemas.
Olime juba varasemalt piletid ära ostnud
ja sattusime just nende rahutuste keskele.
Mõtlesin, et sellesse olukorda tuleb küll sekkuda,
kuna Rimsa ei saanud isegi aru, mida ta oli teinud.
Samas kui rahvas nõudis tema üles poomist.
Downi sündroomiga tüdruku poomist.
Kes oli oma arengult ehk 8-aastase lapse tasemel.
Kuid te saite teda aidata.
See oli tõesti imeline lugu.
Jõudsime sinna ja saime kontakti kohaliku parlamendiga.
Tegutsesin tol ajal kristlikus inimõiguste rühmas,
mis kuulus Evangeelse Allianssi alla.
Kui sellest loost siis kuuldi,
sain ametliku kutse kohalikku parlamenti.
Nad läksid seal omavahel vaidlema, mida siis Rimsaga peale hakata?
Sest kogu see lugu oli juhtunud nende piirkonnas.
Istung lõppes sellega, et rahvas läks käsipidi kokku,
mispeale spiiker lõpetas haamrilöögiga istungi
ja me kõik läksime sealt välja.
Tasapisi hakkasid kõik käima juhtunu pärast andeks palumas.
"Meil on parlamendis külaline ja me käitume siis sedaviisi."
Õhtul istusin ühe parlamendi saadikuga maha -
turvamees selja taga, et keegi ei saaks meile halba teha.
Ta soovitas meil pealinna Islamabadi sõita
ja seal ministrile oma mure ära rääkida.
Nii me siis sõitsimegi Islamabadi ja saime ministri jutule.
Arutasime temaga seda olukorda, öeldes, et me ei lepi sellega.
Ütlesime, et selline asi pole vastuvõetav ei Euroopas,
Soomes ega kogu maailmas
ja kui nad Rimsa üles poovad jäävad nad väga raskesse seisu.
Mistõttu ainus lahendus on vabastada ta vanglast
ja võimalikult ruttu.
Ja nii ka tehti?
Nii ka tehti.
Minister tegeles sellega juba järgmisel hommikul.
Ta oli kogu maailmast saanud erinevaid sõnumeid
selle looga seoses,
nii et tal oli vaid vaja panna punkt "i" peale.
Nii vabastati Rimsa järgmisel hommikul vanglast
ja kogu nende pere lennutati X-kohta,
kust nad jätkasid teed Kanadasse, mis on täna nende varjupaigaks.
Samas pidi see minister ise minema pakku,
sest seejärel mindi tema ja ta pere elu järele.
Selliseid lugusid on Pakistanist teisigi.
Üsna värskeidki. - On.
Seetõttu tahtsingi selle loo esile tõsta.
Töötasin tol ajal Märtrite Hääles vabatahtlikuna
ja kuulsin, et olete minemas Pakistani.
Nii palusin ka ise teie eest kogu teie reisi vältel. - Suur tänu!
Mul oli mitu korda päevas seatud telefoni meeldetuletus,
mistõttu see oli võimas palvevastus mulle endalegi.
Kuid usun, et suur hulk inimesi üle maailma
palvetas teie eest.
Me sattusime hoobilt Talibani terroriorganisatsiooni orbiiti,
mistõttu pidime reisi ajal muutma isegi oma ööbimispaiku.
Meile anti isegi korraldus mitte läheneda välisuksele.
Tõeliselt ohtlik olukord.
Me aeg hakkab peagi läbi saama,
kuigi see raamat pakuks kõneainet palju pikemaks ajaks.
Siin raamatus on palju teisigi huvitavaid kohti,
mida mul polnudki plaanis täna käsitleda.
Kuid tahan öelda teile, head vaatajad,
et kui teil pole veel seda raamatut,
siis see on tellitav ekraanil nähtava kodulehe kaudu.
Usun, et saame soovi korral raamatusse ka Juhani autogrammi.
Tellige see endale kindlasti, sest see on väga julgustav raamat.
See ei räägi suurest Jumala mehest,
vaid tavalisest mehest, kellel on suur Jumal
ja kuidas Jumal on teda juhtinud üle maailma ja selle eripaikadesse,
et aidata neid, kes tõesti vajavad abi.
Aitäh Juhani selle intervjuu eest!
Rohkelt õnnistusi sulle, su perele ja su tööde üle!
Erilised tervitused aga ka Eevale.
Aitäh! Annan need kindlasti edasi.
Aitäh!
Tõlge: Anne-Ly Raukas