Tervetuloa Marttyyrien ääni -ohjelman pariin!
Monissa maissa uskovat maksavat kovaa hintaa uskostaan Jeesukseen.
Pohjois-Koreaa on jo vuosien ajan vaarallisimpana maana kristityille.
Siellä kristityt voivat joutua maksamaan uskosta hengellään.
Jos viranomaiset saavat tietää, että henkilö on uskossa, -
hänet tuomitaan keskitysleirille, jossa hän kohtaa julmaa kidutusta -
ja monesti kuoleman.
Miten elää perheessä, jossa isoisä on kristitty -
vastoin kommunistisia periaatteita?
Millainen on pitkä tie vapauteen?
Tämä on rouva Byunin tarina.
Tänään meillä on vieraana rouva Byun ja tri Hyun Sook Foley.
Tervetuloa Marttyyrien ääni -ohjelmaan. - Kiitos.
Kiva saada teidät tänne.
Rouva Byun, synnyitte Pohjois-Koreassa, -
maassa, jossa ei ole sallittua uskoa Jumalaan -
tai omistaa Raamattua.
Silti Pohjois-Koreassa on kristittyjä.
Rouva Byun, voisitteko kertoa lapsuudestanne?
Lapsuudenperheessänne oli joitain kristittyjä.
Kun kävin koulua, meille opetettiin, -
ettei ole Jumalaa eikä uskontoa. Kaikki on vain taikauskoa.
Mutta kotona näin, ettei isoisäni nukkunut.
Oli yö ja nukkuma-aika, kun heräsin.
Hän istui ja rukoili.
Kun menin naimisiin, anoppini oli samanlainen.
Hän ei nukkunut vaan istui ja rukoili.
Tajusin heidän rukoilevan, sen jälkeen kun kuulin kristinuskosta.
Länsimaista oli tullut lähetyssaarnaajia, -
kun Korea oli vielä yhtenäinen maa. He kertoivat ihmisille evankeliumia.
Koreassa oli siihen aikaan paljon kristittyjä.
Isoisäni äitini puolelta -
ja anoppini olivat kristittyjä.
Koko perheenne kärsi, koska isoisänne oli kristitty.
Mitä tapahtui?
Isoisäni usko paljastui jollain lailla.
Eräänä päivänä viisi tai kuusi hallinnon viranomaista -
teki rynnäkön kotiimme ja pidätti isäni -
uskovan isoisän sijaan.
Isoisä oli liian vanha.
He pidättivät isäni.
He penkoivat isäni, äitini ja isoisäni -
kaiken omaisuuden.
Isäni lähetettiin vankilaan.
Hänet vapautettiin kuuden kuukauden kuluttua.
En meinannut tunnistaa häntä ulkonäöltä, -
ainoastaan hänen silmänsä ja äänensä.
Isoisäni uskon takia -
meidät siirrettiin asumaan maaseudulle.
Kärsimme paljon.
Me sisarukset olimme älykkäitä, mutta sillä ei ollut väliä.
Emme saaneet käydä koulua -
emmekä saisi menestymis- mahdollisuuksia Pohjois-Koreassa, -
sillä meidät pudotettiin yhteiskunnan alimpaan luokkaan.
Perheenne yritti kerran paeta Pohjois-Koreasta.
Jäitte kiinni, ja teidät pidätettiin.
Miten se tapahtui ja millaista vankilassa oli?
Olimme sopineet asiasta erään sotilaan kanssa -
Kiinan ja Pohjois-Korean rajalla.
Hänen oli määrä auttaa meitä pakenemaan Pohjois-Koreasta -
joen yli Kiinaan. Mutta jotain tapahtui. Hän ei tullut paikalle.
Niin koko perheeni pidätettiin.
Vankilassa olosuhteet olivat todella hirvittävät.
En pysty edes kuvailemaan kaikkea, -
millaista Pohjois-Korean vankilassa oli.
32-vuotias nainen, joka yritti paeta kanssamme, -
kuoli vankilassa.
Vapauduttuanne vankilasta yrititte paeta jälleen.
Tällä kerralla onnistuitte.
Voisitteko kertoa siitä?
Meillä oli naapuri, joka auttoi meitä yrittämään pakoa uudelleen.
Niin me yritimme jälleen pakoon.
Tällä kerralla onnistuimme.
Meitä rangaistiin, koska olimme yrittäneet pakoa.
Mutta kun vapautuu vankilasta, selviytymismahdollisuuksia ei ole.
Ei ole ruokaa eikä mitään.
Selviytyminen riippuu hallinnosta.
Selviytyäksemme meidän oli paettava maasta.
Yritimme ja onnistuimme.
Voisitteko kertoa, miten tulitte uskoon Kiinassa?
Kun tulin Kiinaan, naapurini oli korealais-kiinalainen.
Hän oli seurakunnan diakoni.
Hän kehotti minua menemään seurakuntaan.
Olin Kiinassa kolmen lapsen kanssa. Pidin tilannetta toivottamana.
Jos minut pidätettäisiin, meidät lähetettäisiin taas Pohjois-Koreaan.
Joutuisimme taas vankilaan.
Se olisi kurjaa elämää. En halunnut takaisin vankilaan Pohjois-Koreassa.
Ajattelin, että Jumala on ainoa toivoni.
Minä ja kolme lastani selviäisimme turvaten yksin Jumalaan.
Luotin yksin Jumalaan.
Jos olisi ollut jokin muu vaihtoehto, en olisi turvannut Jumalaan, -
mutta Jumala oli ainoa toivoni.
Teidän onnistui myöhemmin muuttaa Etelä-Koreaan.
Miten pääsitte sisälle Etelä-Korean kristittyjen yhteisöön?
Aloititte myös opiskelut Marttyyrien äänen raamattukoulussa.
Miten se vaikutti elämäänne?
Kun tulin Koreaan, en enää ollut vaarassa, -
niin kuin olin ollut Kiinassa. Kävin sunnuntaisin kirkossa.
Olin sunnuntaikristitty.
Mutta en voinut kieltää Jumalaa, sillä Hän oli suojellut minua Kiinassa.
Hän auttoi minua pääsemään Etelä- Koreaan. En voinut kieltää Häntä, -
mutta en myöskään etsinyt Häntä. Yhtenä päivänä ilmoittauduin kouluun,
joka oli tarkoitettu Pohjois-Koreasta loikanneille.
Sitä ylläpiti Marttyyrien ääni -järjestö.
Siellä tajusin, että olin saanut kutsun.
Minut oli kutsuttu työhön pohjois- korealaisten puolesta maailmalla.
Mikä sai teidät lähtemään työhön Jeesuksen palvelukseen?
Kun tulin Korean Marttyyrien äänen kouluun, -
aloin oppia enemmän Jumalasta -
ja Jumalan rakkauden ja anteeksiannon syvyydestä.
Niin aloin kasvaa hengellisesti.
Koulu lähetti meidät kohtaamaan ja evankelioimaan -
muita pohjoiskorealaisia Kiinassa ja Venäjällä.
Kun lähdin lähetysmatkalle, -
tapasin erään pohjoiskorealaisen Venäjällä.
Tajusin silloin, että minäkin olin kymmenen vuotta sitten samanlainen.
Hänen täytyy kasvaa hengellisesti.
Olen oppinut paljon Jumalasta, -
koska olin Koreassa ja koulu opetti minua.
Halusin alkaa opettaa Jumalan rak- kauden ja anteeksiannon syvyydestä -
muille pohjoiskorealaisille, jotka minun tavoin -
päätyvät Kiinaan ja Venäjälle.
Niin sain kutsun lähetystyöhön -
eri puolilla maailmaa asuvien pohjoiskorealaisten pariin.
Millaista elämänne on nyt Etelä-Koreassa?
Mitä haluaisitte sanoa suomalaisille kristityille?
Elän nyt Etelä-Koreassa.
Verrattuna Pohjois-Koreaan -
eroa on kuin taivaalla ja helvetillä. Elän nyt taivaassa.
Olen nyt käymässä Suomessa. Suomi on hyvin kaunis maa.
Täällä on paljon luontoa, puita ja vesistöjä.
Tahdon pyytää suomalaisia kristittyjä -
olemaan lähellä Jumalaa, joka on antanut tämän kauniin maan, -
ja luottamaan yksin Häneen.
Olkaa kiitollisia Hänelle ja rakastakaa muita ihmisiä, -
koska Jumala on antanut niin suuren lahjan.
Meillä on vielä hetki aikaa keskustella.
Tahdon esittää muutaman kysymyksen teille, tri Foley.
Olette tehneet työtä jo 17 vuoden ajan aviomiehenne kanssa -
Etelä-Koreassa pohjoiskorealaisten parissa.
Kysymys on jotain uskomatonta, -
sillä työhön liittyy hyvin suuria vaaroja.
Miten koette työn Soulissa?
Evankelioitte radiossa.
Lähetätte myös ilmapalloja, joissa on Raamatun tekstejä.
Käytte Kiinassa tapaamassa ihmisiä, jotka ovat paenneet Pohjois-Koreasta.
Ymmärrän, että työ on kaiken kaikkiaan hyvin vaarallista.
Kysymykseni kuuluukin, miten itse koette sen?
Mikä on päätarkoituksenne ja -tehtävänne, -
jonka eteen teette työtä?
Kun olin 5-vuotias, -
sairastuin parantumattomaan sairauteen.
Äiti vei minut lääkäriin.
Yksikään lääkäri ei pystynyt parantamaan minua.
Lopulta äiti vei minut erään seurakunnan herätyskokoukseen.
Siellä yksi pastori rukoili puolestani.
Tauti alkoi parantua.
Uskon, että Jumala kutsui minut tähän työhön.
Äitini on Pohjois-Koreasta ja isäni Etelä-Koreasta.
Olin asunut Yhdysvalloissa 30 vuotta.
Ajattelin, ettei minulla ollut maatani kohtaan tällaista kutsua.
Mutta kaksi kuukautta sen jälkeen, kun olin mennyt naimisiin -
pastori Eric Foleyn kanssa, hän näki unen, että Jumala kutsuu meidät -
Pohjois-Korean työhön. En uskonut sitä, -
sillä olin asunut Yhdysvalloissa jo 30 vuotta.
Se oli kotini. Mutta Jumala kutsui meidät, -
ja niin tapahtui heti sen jälkeen, noin vuoden sisällä.
En siihen aikaan ollut saanut kutsua, mutta mieheni sai.
Ajattelin, että minun pitää auttaa häntä, sillä osaan kieltä.
Vuonna 2007 tapahtui ensimmäinen marttyyrikuolema.
Meillä oli eräs projekti Pohjois-Koreassa.
Se oli valokuvausprojekti.
Yli 30 ihmistä kuoli sen projektin seurauksena.
Silloin minä tein päätöksen...
Että voin kuolla heidän puolestaan.
Olen sen jälkeen kokenut niin.
Voin tehdä mitä vain. Ennen sitä en kokenut kutsua.
Marttyyrikuolemien jälkeen sanoin Herralle, -
että teen mitä tahansa pohjoiskorealaisten puolesta.
Se oli vuonna 2007. Muistan aina, -
mitä heille tapahtui. Siispä minun pitää maksaa siitä.
Kiitos, että tulitte vieraaksemme -
ja että teillä oli hetki aikaa keskustelulle.
Varmasti katsojat pystyvät nyt ymmärtämään, -
että tilanne Pohjois-Koreassa jotain, mitä ei voi kuvitellakaan.
On tarpeen rukoilla Pohjois-Korean asukkaiden puolesta.
He varmasti rukoilevat meidän puolestamme. Rukoillaan yhdessä.
Kiitos, tri Foley ja rouva Byun.
Tämä oli suurenmoinen hetki.
Kaikkea hyvää hienoon työhönne!
Kiitos! - Kiitos.
Suomennos: Marianne Tenetz