KIRJEITÄ
Vartuin kristityssä perheessä, uskoin jo pienenä Jumalaan.
Tiesin aina, että Hän on hyvä ja rakastaa minua.
Kuten monilla lapsilla, vanhemmat olivat lapsuuteni turva.
Uskoin heidän aina olevan läsnä -
antamassa tarvitsemaani tukea ja huomiota.
Etenkin äidin luokse tulin usein pulmineni ja ajatuksineni.
Kun olin kolmentoista, syysloman alla -
äiti jäi uupumuksen takia pitkälle sairauslomalle.
Se oli vaikeaa aikaa koko perheelle.
Minusta tuntui, että äkkiä hän ei ollut läsnä.
Hän oli usein huoneessaan eikä puhunut minun eikä muiden kanssa.
Tajusin, että hän tarvitsi lepoa ja rakasti minua, vaikkei jaksanut.
Mutta kenelle puhuisin pohdinnoistani ja kamppailuistani?
Olin hukassa, koska kiinnekohtani elämässä, kallioni, oli rikkoutunut.
Yritin saada lujaa maata jalkojeni alle, mutta en tiennyt, mistä etsiä.
Vaikka uskoin Jumalaan, en tajunnut, että Hän on vankkumaton kallio -
ja että Hänen varaansa elämän voi rakentaa.
Aloin etsiä kiinnekohtaa muista ihmisistä.
Harvoin avasin muille sisimpääni, joten en kuullut keneltäkään, -
että tulevat valintani veisivät minut pimeyteen ja vaikuttaisivat kauan.
Ratkaisin tarpeeni saada huomiota ja turvaa etsimällä sitä ystäviltä.
Yksi ihmissuhde tuli erityisen tärkeäksi.
Toin kaikki taakkani, haasteeni, kaiken tapahtuneen -
kaikki kysymykset tälle henkilölle.
Mutta teinipojan oli mahdotonta antaa minulle kaikki tarvittava.
Mutta suhteesta oli tullut turvani. Tein kaikkeni säilyttääkseni sen.
Se oli valheellista turvaa. Usein petyin.
Niin käy, kun luottaa vain ihmisiin -
ja odottaa heidän täyttävän kaikki tarpeet.
Ei voi panna odotuksiaan toisiin. Siitä ei hyvä seuraa.
Aloin halveksia itseäni. Luulin, että muuttumalla saisin tarvitsemani.
Tuli ajatus itseni satuttamisesta. Pakenin liian vaikeaa todellisuutta -
katsomalla valtavan paljon sarjoja.
En juuri nukkunut öisin. Pelkäsin ajatuksia, joita vuoteessa tulisi.
Niinpä katselin sarjoja, kunnes silmät alkoivat lupsua.
Mentorini luuli minun masentuneen ja väljensi koeaikatauluani koulussa.
Synkkyydessäkin kävin yhä seurakunnassa, -
rukoilin ja luin Raamattua.
Kerran luin psalmista: "Rauhassa minä käyn levolle ja nukun, -
sillä sinä, Herra, yksin annat minun turvassa asua."
Se kolahti. Aloin rukoilla sitä iltaisin enkä katsellut sarjoja.
Nyt olen täysin vapaa synkistä ajatuksista ja uniongelmista.
Sisimpääni tuli niiden tilalle Jeesuksen rauha.
Siitä ihmeestä huolimatta tunne-elämäni oli yhä vuoristorataa.
Jumala kohtasi minut puhuessani Hänelle, -
mutten osannut luopua hankkimastani turvasta valitakseni vain Jeesuksen.
Ajan myötä väsyin elämäntapaani, jatkuvaan turvattomuuteen.
Kaipasin vakautta.
Aloin etsiä Jumalan ratkaisua, rukoilla elämää, -
joka perustuisi Kristus-kallioon.
Eräänä iltapäivänä istuin pesutuvan lattialla tuskitellen elämäntapaani.
Pyysin Jumalaa neuvomaan, mitä tehdä voidakseni paremmin.
Nyt olin valmis kuulemaan vastauksen.
Käänsin selkäni entiselle elämälle. Päätin antaa kaiken Jeesukselle.
Puhuin seurakuntani vetäjille ja vanhemmilleni.
He auttoivat minua pääsemään epävakaudesta lähemmäs Jeesusta.
Suljin oven ja katkaisin siteen entiseen.
Tuli vapaus, jonka vain Jeesus voi antaa.
Sen jälkeen Jumala korjasi rikkinäiset elämänalueeni.
Nyt voin todistaa, että elämäni nojaa Jeesus-kallioon.
Jalkojeni alla on vakautta, lujaa maata, joka ei koskaan katoa.
Eräs kaverini tuli uskoon ja alkoi käydä kirkossani, kun olin epävakaa.
Hän sanoi: "Tunnistin sinut siitä, että olit aina apea.
Mutta nyt näen sinussa jotain muuta: vakautta ja rauhaa."
Se johtuu Jeesuksesta. Hän ei ikinä petä. Hän on kallio, joka ei hajoa.
Häneltä saan kaiken tarvittavan. Nyt haluan antaa kaikkeni Hänelle.
FEBE HUGOSSONIN TODISTUS
Suomennos: Marja Sevón