KIRJEITÄ
Teininä olin aktiivinen tyttö. Ahkera koulussa ja pidin urheilusta.
Ratsastin vuosia, urheilin paljon, -
mutta sähly vei voiton. Pelasin sitä pitkän aikaa.
Lukiossa pääsin luonnontieteelliselle linjalle.
Kunnianhimo oli kova. Olin varma, että jatkaisin lukiosta yliopistoon.
Mutta oltuani kaksi kuukautta lukiossa alkoi matka, -
joka murskasi tulevaisuudenhaaveet.
Heräsin aamulla kovaan, sitkeään selkäkipuun.
Oli vaikea liikkua, tuntui kankealta, minuun koski.
Vanhempieni avulla kävin tarkastuksessa.
Jokin oli vialla selässäni.
Äkillisesti alkanut kipu yltyi viikkojen ja kuukausien kuluessa.
Oli vaikea kulkea portaita, päästä ylös sängystä. En voinut juosta.
Sain lähetteen sairaalatutkimuksiin.
Kipuongelma paheni, ja hermot saivat jalat puutumaan, -
joten jouduin moniin tutkimuksiin.
Minut otettiin lapsi- ja nuorisoklinikan kiputiimiin.
Lääkäri, hoitaja, fysioterapeutti ja kuraattori ohjasivat minua -
oppimaan kivun käsittelyä ja kivunlievitystä -
ja elämään mahdollisimman toimivaa arkea.
Lääkärin kirjoittamat kipulääkkeet -
kävivät yhä vahvemmiksi, jotta pääsin ylös sängystä.
Kävin fysioterapiassa kahdesti viikossa. Koulussa en juuri käynyt.
Sohvalla maaten luin fysiikan, kemian ja matikan kirjoja -
yrittäen ymmärtää niitä ilman opettajien ohjausta.
Lopulta oli todettava, ettei kipujeni syy ole selvä.
Kahta teoriaa työstettiin, mutta mitään ei voitu tehdä.
Lääkärin mukaan hoitoni tavoitteena oli, että opin elämään kivun kanssa.
Tosi raskas tieto.
Olin vähitellen masentunut, menettänyt toivon paranemisesta.
Haave yliopistokoulutuksesta meni murskaksi.
Joskus kehoni oli niin lääkitty, että kaikki poukkoili silmissäni -
ja olin aivan poissa tolaltani.
Yritin silti käydä säännöllisesti seurakunnassa.
Onnuin sinne ja istuin tyynyille, jotka sain tuoda mukana.
Toivo paranemisesta oli mennyt. Olin sairastanut puolitoista vuotta.
Pääsiäinen oli ohi. Olin lukion toisella.
Ylistyslaulun aikana seisoin kaverini vieressä, -
kun pastori rukoili kokouksen puolesta.
Hän sanoi, että Jumala voi parantaa, pitää rukoilla.
Olin ajatuksissani, mutta kaverini painoi kätensä varoen selkääni.
En kuullut, mitä hän rukoili, mutta äkkiä jokin lämpö valtasi -
koko selkäni ja sen kivun, jota muutoin tunsin seisoessani.
Se viilsi aina kuin puukko, kun vaihdoin asentoa.
Se kipu valui läpi jalkojeni, ulos jalkateristäni ja katosi.
Jäi vain lämpö ja sanoin kuvaamaton, epätodellinen tunne.
Istuuduin. Ensi kertaa puoleentoista vuoteen -
vaivuin istuimelle koko keho rentona.
En uskaltanut sanoa mitään. Pelkäsin, että kuvittelen.
Kokouksesta riensin kahvilaan. Ajattelin kokeilla juoksemista.
Jos voisin juosta, tietäisin olevani terve.
Pinkaisin juoksuun selkä suorana. Kipu oli poissa.
Itkien huojentuneena ja kiitollisena etsin ystäväni -
ja kerroin tapahtuneesta.
Seuraavalla viikolla minulla piti olla tavanomainen fysioterapia.
Selitin kokemukseni. Hän kuunteli. Pyysi minua tekemään liikkeet.
Toistin niitä, kunnes hän näki, että voin lopettaa.
Hän totesi jonkin muuttuneen. Sain ajan lääkärintarkastukseen.
Hän totesi, että jokin tavallista suurempi on puuttunut asiaan.
Olin 17-vuotias. Paranin täysin. Kirjoitin ylioppilaaksi.
Opiskelin sairaanhoitajaksi. Sain kaksi lasta.
Juoksin puolimaratonin ja 60 km:n ultrajuoksun -
ilman selkäkipua, täysin parantuneena.
Ja tilanne on sama vieläkin, 17 vuotta myöhemmin.
JOHANNA KARLSSONIN TODISTUS
Suomennos: Marja Sevón