VID KÄLLAN
Frid lämnar jag åt er. Min frid ger jag er.
Jag ger er inte det som världen ger.
Låt inte era hjärtan oroas och tappa inte modet. Joh 14:27
Jag heter Maarit Korhonen. Välkommen till programmet!
I denna programserie intervjuar jag människor -
som befriats ur livskriser genom Guds kärlek och kraft.
Idag heter min gäst Oona Kilpiä.
Välkommen Oona! - Tack.
Kunde du börja med att presentera dig själv?
Jag heter Oona Kilpiä, är 22 år och kommer från Borgå.
Till min natur är jag vänlig och mild.
Jag är Guds barn och studerar till närvårdare/undersköterska.
När jag ser på dig i dag, Oona, så utstrålar du frid och värme.
Du har fått lära känna Gud som en mild Far -
och du har vuxit till i styrka i ditt liv.
Men så har det inte alltid varit. Du mobbades i skolan.
Du har tillbringat många år på psykiatriska sjukhusavdelningar.
- Ja.
För att vi ska förstå din bakgrund och din situation i dag -
så ska vi gå tillbaka till början.
Kan du beskriva stämningen i ditt barndomshem?
Hemma var stämningen alltid stressad och spänd.
Stressen och bekymren lyste igenom.
Vi talade inte så mycket om alla svåra frågor.
Det rådde en tigandets kultur.
- Upplever du att dina behov fick synas där hemma?
- Jag fick en känsla av att -
jag var lite osynlig och att inte allting uppmärksammades.
Jag fick inte ta barnets roll.
På något sätt ville jag hålla distans och gömma mig.
- Var det lite så att du bad om förlåtelse även på andras vägnar?
Ja, om t.ex. någon tappade en gaffel på golvet -
bad jag alltid om ursäkt som om det varit mitt fel.
- Fast det inte var det.
- Jag tog alltid allas fel och små misslyckande på mig.
Sedan drabbades din familj av en stor tragedi, -
din mamma hamnade på en psykiatrisk avdelning.
Det vände upp och ner på ert familjeliv.
Kan du berätta vad du tog på dig för roll där hemma?
Jag kommer mycket levande ihåg situationen.
Mamma kom inte hem, och pappa var mycket sorgsen -
och beklämd och bad oss komma och sitta vid köksbordet.
Då var jag säker på att mamma hade dött.
Men pappa sa: "Mamma är lite trött och vilar sig.
Hon kommer sedan hem igen, frisk."
Det kändes mycket svårt. Jag fick en känsla av att -
allting nu var på mitt ansvar och att jag måste hålla ihop hemmet.
Jag måste orka med allting.
Och jag började sköta mycket av hushållsarbetet.
Jag kände att nu är jag mamman som håller ihop allting.
- Det var ingen som sa åt dig att du inte behöver bära allting?
-Nej, egentligen inte.
Situationen var så tröttande på alla sätt -
då man för första gången klart såg hur mycket det i den familjen funnits -
negativa känslor som man aldrig pratat om.
Det hade inte synts på något sätt.
Och när man för första gången får se pappa gråta, allt det, -
alla kulisser hade rasat, allting hade smulats sönder.
Det var ganska svårt.
- Ja, det var det säkert.
Vad fick du uppskattning för?
Jag började prestera i mina studier.
Vad det än gällde i skolan så gjorde jag det så bra som möjligt.
Jag strävade efter fullkomlighet, -
ville hemma visa upp en rad med högsta betyg i allting.
Betygen och framgång i skolan fick jag beröm för och -
jag fick en känsla av att vara mera värd. "Jag är på riktigt uppskattad."
Om jag misslyckades aldrig så lite -
kände jag mig inte längre så värdefull.
Fast jag vet att mamma och pappa alltid älskat mig mycket -
och brytt sig om mig, så kunde de inte visa det -
i sin trötthet och mitt i den kris vi var inne i.
- Precis, och ord av förtroende fanns det inte tillräckligt av?
- Nej, nu när jag tänker tillbaka så skulle jag ha behövt mer av dem.
Men då förstod man inte att det på något sätt var onormalt.
Man hade levt bara på det sättet och trodde det var normalt -
och att det är likadant i alla andra familjer.
- Hur var det på högstadiet i skolan?
- Det var hårt och tröttsamt.
Ju mer sorger eller stress jag upplevde, dess mer studerade jag.
Och då man pluggar hela tiden, -
dygnet runt och inte ens riktigt kan sova -
blir man totalt utmattad.
Då jag inte längre kunde hålla ihop allting genom att prestera studierna -
och kontrollera vad jag äter -
så fick jag höra spydigheter gällande min vikt, att jag var för tjock.
Och då ville jag visa mobbarna att jag kan klara det.
"Jag bantar lite till så blir jag vackrare.
Och då är jag värdefullare." Och sådant.
- Var det så att du inte ens var tjock, men ändå kom det kommentarer?
- Jag har alltid varit mager och sportig.
Jag låg nära undre gränsen gällande normalvikt -
då min ätstörning började.
Sedan blev jag underviktig.
I skolan blev de oroliga över min vikt.
Jag gick regelbundet hos skolsköterskan för att kolla min vikt.
De frågade vad jag ätit -
och hur jag mår och kollade hur mycket jag vägde.
- De märkte det alltså i skolan, men hade inte rätta metoder...
- De lade mest märke till det som syntes på utsidan.
Men de märkte inte hur illa jag hade det inombords.
- Ja, precis.
Kan du berätta om då du blev mobbad i skolan och -
du blev allt mer fylld av rädsla och ångest -
hurdan var din vardag då?
Jag grät mycket och förlorade all livsglädje.
Jag var ångestfylld och drog mig allt mer tillbaka för mig själv.
Allting gled mig ur händerna. Livet blev en enda stor dimma.
Jag var inte alls närvarande i det som pågick i livet.
Allt var som en film i slow motion.
Jag kommer t.e.x. ihåg att då jag cyklade hem från skolan -
råkade jag ut för många farliga situationer -
när jag höll på att bli påkörd av bilar.
Jag närmade mig en korsning och såg att en bil var på väg -
och att jag absolut borde bromsa och väja, men jag bara inte -
kunde reagera, utan cyklade bara vidare -
och alla tutade -
och jag insåg först många hundra meter senare att något hade hänt.
Och blev rädd i efterskott.
"Det kunde ha gått riktigt illa på allvar."
- Reaktionshastigheten blev långsammare.
Och du stod liksom utanför dig själv?
Ja, under träningarna kunde tränaren ropa: "Oona, det är för sent nu!"
Då vi tränade innebandy.
Men jag bara fortsatte och insåg först långt senare vad som hänt.
Alla började förundra sig över -
att jag inte längre var så skärpt. Jag var på något sätt distanserad -
och som om jag levt i en dimma.
- Du hade någon plats där du fick tröst?
Mitt i vardagen hittade du en bok i din mammas bokhylla?
- Jag hittade en liten röd bok med psalmer för ungdomar.
Jag bläddrade i den.
Där fick jag syn på sången "Gud i dina händer".
Den blev väldigt viktig för mig.
Jag sjöng den och lyssnade till den.
Den gav mig trygghet och tröst.
Jag fick en känsla av att jag inte är helt ensam, -
men ändå vågade jag inte helt lita på det eller hänge mig åt det.
Ändå försökte jag hålla allting i mitt eget grepp.
På något sätt skämdes jag för det -
och tänkte att det var en skamfläck jag borde dölja.
Jag gjorde det i hemlighet, utan att någon visste om det.
Även i det försökte jag vara så osynlig som möjligt.
- Precis.
På högstadiet fanns det i alla fall en skolläkare som -
på något sätt såg din nöd?
- Ja. Vi hade en rutinmässig läkarundersökning.
Och i början småpratade vi lite.
Men mina bekymmer, min ångest, gråtmildheten -
och paniken i mitt inre bröt fram.
Skolläkaren var mycket empatisk och kärleksfull.
Jag kände mig trygg och vågade berätta lite.
Läkaren blev mycket orolig och sade sig vara tvungen att ingripa.
För att jag ska få ett lyckligt liv.
Det var ett svårt ögonblick då -
läkaren sedan skrev en tvångsremiss till en psykiatrisk avdelning -
och ringde efter en ambulans som körde mig dit.
Jag blev helt panikslagen och fylld av en stor vrede.
- Mot skolläkaren? - Ja.
Jag skrek åt läkaren att man inte får göra så.
Och att man inte får berätta för mina föräldrar, för de blir arga.
Eftersom de inte var medvetna om hurdan den verkliga situationen var.
För jag hade hållit allting så hemligt.
- Vid det laget hade du självdestruktiva tankar -
och planer och skolläkaren såg det.
- Ja, situationen hade gått mycket långt.
Skolläkaren frågade om det fanns något jag ville berätta om.
Det märktes att inte allting var riktigt bra.
Jag berättade inget genast, -
men läkaren frågade rent konkret om jag hade självskadetankar.
På många omvägar berättade jag sedan -
om mina detaljerade självmordsplaner.
Läkaren frågade när jag ämnade förverkliga dem.
Jag skulle ha genomfört dem på hemvägen från skolläkaren.
Nu efteråt var det ju bra att skolläkaren såg vad som hände -
och skaffade mig en hjälp jag inte själv kunde skaffa mig.
- Och att i den trygga omgivning -
där skolläkaren lyssnade till och ville förstå dig -
så kunde du också släppa fram din vrede.
- Ja, det var på något sätt ganska överraskande, då man varit så snäll -
och vänlig och försökt att inga bråk skulle uppstå om någonting -
och inte säga emot någon -
men då kom allt upp till ytan -
och det gick inte längre att hemlighålla det.
- Så kom tiden på gymnasieskolan.
Hurdan var tiden på gymnasiet?
Det var mycket tungt.
Jag flyttade hemifrån då.
Till en annan ort, på jakt efter mina drömmar.
Den höst jag började på gymnasiet skilde sig mina föräldrar.
Jag blev ofta borta från skolan på grund av det och var ganska upprörd.
Så började jag bli mobbad.
Det skedde till stor del på internet. I Whatsapp-diskussioner och så -
det syntes inte så mycket i skolan.
Det var inget som lärare eller kamrater kunde ta tag i.
- Det är svårt att gripa in i sådant eftersom mobbingen sker på Nätet.
Det är svårt att se. - Ja. Det var verkligen svårt.
Ingen såg riktigt situationen.
Jag vågade inget säga, jag tänkte att jag bara på något sätt förtjänat det.
Att det här hör till mitt liv och är mitt öde.
- Hur påverkade denna mobbning dig?
- Den påverkade mig väldigt mycket.
Så småningom tappade jag greppet, -
all min förmåga att hantera vardagen försvann totalt.
Om det t.ex. regnade på morgonen ringde jag gråtande till mamma -
och frågade vad jag ska klä på mig och vad jag borde göra.
Och så rådde mamma mig att ta på mig regnkläder, -
packa skolväskan och cykla iväg till skolan.
Och jag undrade var min skola var.
Jag visste inte vart jag var på väg. Till skolan, men var var den?
Mamma måste helt konkret berätta för mig var den var -
och hur man cyklar dit.
- Du tappade helt kontrollen över livet.
- Ja, helt totalt.
- Du blev i alla fall student.
Med bra betyg, med beaktande av omständigheterna.
Du fick ta på dig studentmössan, men ändå bröt du samman.
Efter det hamnade du på en psykiatrisk avdelning. - Ja.
Då jag var på den andra orten i gymnasieskolan -
så kom jag in på en psykiatrisk avdelning och var där väldigt länge.
Jag var länge sjukskriven och efter det återvände jag -
hem och flyttade in med mamma.
Och när sjukledigheten tog slut flyttade jag till gymnasiet i Borgå.
Jag lyckades komma igenom den skolan, -
även om det var mycket svårt -
för att jag var så prestationsinriktad och mina negativa känslor flödade -
och jag var allt emellanåt sjukskriven -
eller på sjukhus då hälsan bara inte höll -
och det fanns i praktiken hela tiden en akut risk för självmord.
Men ändå, 2019 i december blev jag student -
och jag var glad och tänkte att nu har jag allt jag alltid drömt om.
Men ändå försvann marken under fötterna på mig -
och jag hamnade än en gång på psykiatrisk avdelning.
Men sedan började något hända! - Gud grep in.
- Det skedde en vändning.
- Du kom in på ett kristet vårdhem.
- Ja.
- Vad var det på det vårdhemmet som berörde dig mest?
- Det var mycket betydelsefullt för mig då jag skrevs ut -
från sjukhuset och vi funderade på vart jag skulle ta vägen.
Mamma ville inte ta hem mig utan ville att jag skulle få riktig hjälp.
Så fick jag en chans att få vård på vårdhemmet -
"Tulevaisuuden portti" (Framtidsporten).
Jag åkte dit direkt från sjukhuset.
Genast jag kom ditt fick jag en verkligt trygg känsla -
och en känsla av att vara uppskattad -
och jag kände att jag hade det bra där.
Jag fick vara hemma och jag fick vara en ung människa med behov.
- Hur skilde sig Toivon Portti från de andra institutioner du varit på?
- Tulevaisuuden Portti! - Tulevaisuuden portti.
Det var en stor skillnad.
På något sätt var man på sjukhuset bara ett problem bland andra.
Så har jag känt det.
På sjukhuset kändes det alltid som om jag inte skulle få må dåligt.
Allting liksom förringades.
Men på Framtidsporten lyssnade man på mig på riktigt och ärligt sätt.
Och jag blev älskad. Så mycket sådant som man inte kan -
göra på den offentliga sidan och på sjukhus.
Bara det att folk på riktigt kramade om mig -
och sade: "Oona, det är ingen fara.
Allt kommer att ordna sig.
Du är trygg. Du får hjälp, så att du sedan på riktigt -
kan leva ditt eget liv, hoppfullt och tryggt."
- Du fick höra uppbyggande och kärleksfulla ord -
som skapade ett hopp i dig.
Mitt i allt. - Ja.
- Sedan började du tänka på Gud.
- Ja. - Hur kommer det sig?
- På vårdhemmet hade det redan tydligt kommit fram -
den religiösa bakgrunden, som var ganska främmande för mig.
Men jag tvingades inte på något sätt in i det.
Jag fick en psykiatrisk vård av god kvalitet.
Men ändå skedde det en vändning när jag var där på vårdhemmet.
En härlig arbetare där på hemmet -
dog, och det var mycket svårt för mig -
för jag visste inte hur jag skulle sörja eller bearbeta det.
Samtidigt började jag tänka mycket på trosfrågor.
Gud började dra mig till sig.
Jag ställde många frågor till de anställda på hemmet: -
"Vad betyder det här? Och det här?"
Det föddes en gnista av hopp och en törst -
och jag gav för första gången andra lov att be för mig då de frågade.
Jag upplevde bönen mycket starkt.
Jag kände mig styrkt och -
värdefull och fick en djup frid och trygghet.
- Och sedan kom ett tillfälle då du också själv...
- Ja. - Gav ditt liv till Jesus.
- Ja, ett tag hade jag det mycket tufft, -
jag var fortfarande trasig och obehaget började bryta fram igen.
Det var första gången jag vände mig till Gud.
Jag undrade hur jag skulle be och om Gud dömer mig då jag inte är -
"professionell" och inte vet hur man ska göra på riktigt.
Men mitt i min panik och min gråt sade jag bara: -
"Gud, om Du finns -
ber jag att Du hjälper mig i den här situationen -
och att Du visar mig att Du existerar."
Och då fylldes jag av en oerhörd frid -
och visste att jag inte var ensam och har aldrig varit det.
Och Gud började dra mig till sig allt mer.
- Precis.
- Du har ett bibelord som är en mycket viktig bild av just detta.
Alltså: "Frid lämnar jag åt er. Min frid ger jag er." Joh 14:27
- Ja.
Hur skulle du beskriva ditt Gudsförhållande i dag?
Det är kärleksfullt. Det har brutit allt presterande -
som jag tidigare hade. Jag behöver inte prestera -
och hålla allting i mitt eget grepp.
Jag kan tro på och överlåta allting i mitt liv till Gud på riktigt och vara -
älskad, uppskattad och välsignad.
Och framför allt accepterad just sådan som jag är.
- Och du har kunnat börja studera?
- Jag har fått så mycket stabilitet i mitt liv att det blev aktuellt -
att jag kan börja studera till närvårdare/undersköterska.
Och det har varit otroligt stort att jag fått en så stabil grund i livet -
att jag på riktigt har kunnat ta det steget framåt i livet.
- Om du med några ord skulle beskriva Oona förr -
och Oona nu, vad skulle du säga?
Oona förut var mycket tillbakadragen -
och skygg, mycket ångestfylld och ängslig.
Den osynliga Oona.
Och idag är Oona mycket lugn, och -
stabil, lycklig och vågar glädja sig för första gången på länge.
Hon ser livet som hoppfullt och tryggt.
Trots allt som varit.
Gud har helat mig så mycket.
Skillnaden är enorm, om man betänker att du varit ängslig och skygg-
och ångestfylld och nu är du allt du inte tidigare var.
Vilken Gud!
- Alldeles fantastisk! - Som vi har.
- Ja. - Skulle du här till slut vilja lova Honom med egna ord?
Ja! Käre Herre, jag vill tacka Dig att Du lyft mig -
upp ur all hopplösheten och den fruktansvärda paniken -
och självdestruktiviteten -
till detta liv där jag får glädja mig, vara stabil, -
på riktigt känna frid och trygghet, precis sådan som jag är.
Du har helat de sår som funnits i mig.
Och Du har befriat mig från dem.
Och jag får vara lycklig och trygg. -
i den livssituation jag är i just nu.
Tack! - Amen.
Tack Oona att du delade med dig av din berättelse!
Jag tror det är många som behöver finna det -
som du har funnit med Gud.
Gud välsigne dig rikligen och föröka din glädje och ditt hopp!
Tack för att du kom!
VID KÄLLAN
I programserien "Vid källan" intervjuar jag gäster som har -
befriats från livskriser med hjälp av Guds kärlek och kraft.
Om du upplevde att programmet gav dig kraft och hopp och du vill -
att andra också skulle bli berörda av Gud genom det -
understöd Himlen TV7 på följande sätt: -
DONATIONER I SVERIGE Swish 123 677 9300
DONATIONER I FINLAND Ring 0600 10070 (10,01 EUR + lna)
Lyssna till hela meddelandet så blir donationen gjord.
Hjärtligt tack för ditt understöd!
DONATIONER I SVERIGE Swish 123 677 9300
DONATIONER I FINLAND Ring 0600 10070 (10,01 EUR + lna)
Översättning: Himlen TV7