VID KÄLLAN
"Förut hade jag bara hört talas om dig, -
men nu har jag sett dig med egna ögon." Job 42:5
Jag heter Maarit Korhonen.
Välkommen till programmet Vid källan!
I serien intervjuar jag personer som har befriats från livskriser -
med hjälp av Guds kärlek och kraft.
Idag gästar Sirpa Matikka.
- Välkommen till programmet, Sirpa! - Tack!
- Skulle du kunna börja med att presentera dig själv?
- Jag kommer från Södra Karelen.
Jag har bott i huvudstadsregionen i omkring 30 år.
Jag är definitivt pappas flicka.
- Du tjänar dessutom som lovsångsdansare i församlingen.
Du har hittat ett nära förhållande till Gud.
Jag vet att du har frid i hjärtat och att du har stärkts mycket.
Men det har inte alltid varit så.
Du har varit djupt deprimerad och självmordsbenägen.
Är det möjligt om du nu funderar på denna situation -
att tillfriskna från så svåra perioder av depression -
som du har gått igenom och självmordsbenägenhet?
Är det mänskligt sett möjligt?
- I mitt fall var det åtminstone inte mänskligt sett möjligt.
Jag fick vård och hjälp på många sätt.
Det hjälpte mig att orka fortsätta framåt.
Men tillfrisknandet skedde först då Jesus kom in i mitt liv.
- Ja, precis.
- För att vi bättre ska förstå din historia -
går vi tillbaka till början.
Jag kan skildra det lite.
Du föddes in i en trygg, vanlig familj.
Som tvååring insjuknade du i hjärnhinneinflammation -
och blev inlagd på sjukhus i en månad.
Kan du berätta vad denna sjukhusperiod framkallade hos dig?
- En tvååring har förstås inga minnesbilder av det.
Det jag har insett senare är -
att då jag insjuknade i hjärnhinneinflammation -
var det en rätt dramatiskt händelse.
Plötsligt tappade jag min balans- och gångförmåga -
vilka är oerhört viktiga saker särskilt för en tvååring.
De är nya förmågor som man precis har lärt sig.
Med hjälp av dem reglerar man sina egna rörelser i lekar.
Även i relationer för att kunna ta avstånd till sina egna föräldrar -
eller springa närmare.
Nu tappade jag den förmågan och jag blev bortförd.
Så upplevde jag det som tvååring.
Jag blev förd till ett sjukhus för en månad.
Under månaden på sjukhuset var jag i två veckor isolerad -
eftersom läkarna inte visste vad jag på riktigt hade.
Föräldrarna fick under den tiden endast lov att en gång i veckan -
besöka mig på söndagarna under besökstiden en timme.
Det var ju ingenting för en tvååring.
Saknaden måste ha varit enorm och säkert upplevde jag mig övergiven -
trots att ingen menade det.
- Hurdan identitet utvecklade du som barn?
- Jag växte upp till en kavat och glad flicka som klarade sig själv.
Det var kanske också en del av mitt medfödda sinnelag.
Men denna upplevelse stärkte ändå lite känslan av -
att man måste klara sig och att man måste kunna.
Det som var fint i mitt barndomshem var att jag efteråt påmindes om -
att jag skulle vara glad och tacksam för att jag finns -
och för att jag överlevde det.
Det har varit bra vägkost från den tidiga barndomen -
för de kommande prövningarna.
- Du blev alltså uppmuntrad på något sätt -
då du hade upplevt ett så svårt skede i småbarnsåldern -
med att du klarar dig.
- Jag kan även uppskatta det att jag överlevde.
- Precis. Du upplevde säkert ändå i det skedet smärtan av övergivenhet.
Fastän du inte själv minns det så har den blivit kvar i ditt hjärta.
- Ja, och senare började den ta sig uttryck.
- Du hade ändå underbara Gudsmöten i barndomen.
Kan du berätta om dem?
- Jag hade för vana att gå ut i skogen -
eller ordna små stunder då jag pratade med Gud.
De var underbara stunder.
Det kändes som att den Helige Ande var närvarande -
trots att jag inte kunde sätta ord på det då.
Det jag upplevde var att jag själv var mycket närvarande i stunderna -
och på något sätt fullt synlig.
Jag älskade dessa stunder på riktigt.
- Precis. I din barndom fanns ändå söndagsskola och församling -
delvis med i bilden.
- Ja, på den tiden i vår trakt var det mycket naturligt -
att församlingslivet överlappade med människors liv.
Pappa och farmor sjöng i kyrkokören.
Jag gick i söndagsskolan, i dagklubben och på läger.
- Precis. I tonåren fick du de första symptomen på depression.
Du flyttade hemifrån och skaffade ett yrke.
Du blev utbildad barnskötare.
Men redan på din första arbetsplats var du i behov av hjälp.
I vilka situationer lade du märke till att du behövde hjälp?
- Ja, i jobbet som barnskötare -
särskilt då jag träffade barn med specialbehov -
fungerade de som en spegel.
Barnets behov berörde mig alltid på något sätt otroligt djupt.
Till yrket hör det förstås att svara på barnens behov.
Men det jag krävde av mig själv -
var att jag måste ha ett svar på barnens behov.
Detta är varken realistiskt eller möjligt.
- Precis.
- Var det så att du på något sätt krävde av dig själv -
att du måste bota barnen? Det är liksom din uppgift?
- Det kom någonstans djupt inifrån.
Det är ju inte professionellt tänkande fastän det är mänskligt.
- Ja.
- Du upplevde rätt mycket stränghet mot dig själv.
Du krävde det av dig själv.
- Ja, för att barnets nöd rörde vid något så djupt inom mig.
Det var som en befallning att glömma allt annat -
då det fanns en människa i behov.
Jag förstod inte riktigt varifrån det kom.
Till slut förstod jag att jag själv bar på samma saker inuti mig.
De var mina egna smärtor som började komma till ytan.
Det fanns många motstridigheter i det.
Att kräva av sig själv att vara svaret på andras smärta -
då man själv är har ett enormt behov.
Det tvååriga barnet led av smärta någonstans djupt inne i mig.
- Ja. Du började även få andra utmaningar i livet.
På arbetsplatsen fick du mögelproblem.
- Ja. Jag jobbade på en förskola som hade problem med inomhusluften.
Det hittades mycket mögel på flera ställen.
Men innan det hittades något i byggnaderna -
hade många människor redan symptom.
Få uppvisade så svåra symptom som jag.
- Hur svåra symptom hade du?
- Jag levde på antibiotika då jag ständigt fick bihåleinflammation.
I något skede hade jag ständigt feber när jag var på jobbet.
Den lugnade sig och sjönk alltid på veckosluten.
På måndag klarade jag mig bra men från tisdag fick jag igen lätt feber.
Jag vågade inte stanna hemma då jag var rädd för att mista jobbet.
Jag gick till arbetshälsovården -
men där kände man inte till sådan här problematik på den tiden.
Senare har kunskapen ökat.
De fysiska symptomen jämte det enorma kravet jag ställde på mig -
ledde till att jag så småningom även blev utbränd.
- Du började bli slutkörd.
Sedan fick du de här allergierna -
och en egen svårighet i livet via det.
Hur försökte du lindra smärtan och ångesten?
- Jag hade mera och mindre uppbyggande sätt.
Till en början med motion och liknande.
Men då jag på riktigt började bli slutkörd -
och då jag ständigt hade feber -
gick det så att jag rörde på mig för mycket.
Det var inte längre hälsosamt.
Ibland greps jag av enorma ångestattacker.
I det skedet började jag skada mig själv.
Det säger sig självt -
att man vid det laget döljer sig bakom tjocka kulisser.
- Nöden var redan stor.
- Ja, nöden var stor och undangömd bakom kulisserna.
Överlag är det tungt att hålla upp en fasad.
Arbetet hade inte blivit lättare.
- Vid sidan av detta kom även självmordstankar.
- Ja.
- Din situation förvärrades år 1990 -
då du försökte begå självmord för andra gången.
Du hade försökt en gång tidigare men lyckligtvis överlevde du det.
Efter det försökte du begå självmord en gång till.
Kan du beskriva lite denna situation?
- Ja. Innan det hade jag gått i terapi.
Efter det första självmordsförsöket -
hade jag även kommit i kontakt med en psykiater.
Hon hade föreslagit för mig -
att vilken som helst morgon då jag inte längre orkar gå på jobb -
ska jag ringa henne.
Hon lovade sjukskriva mig först i två veckor -
och sedan så länge jag behövde det.
Så lätt gjordes det för mig att stanna hemma och lugna ner läget.
Men jag tyckte att jag måste klara mig -
och jag började inbilla mig att hela barnomsorgen vilade på mig.
Såsom en utbränd person lätt gör.
- Man tycker att man måste fixa det.
- Jag bara fortsatte och fortsatte ända till slutet på april -
då jag fick vintersemester.
Jag var övertygad om att jag tar semester och orkar sedan igen.
Men under semestern då jag fick stanna upp -
och stunden då jag var tvungen att gå tillbaka till jobbet nalkades -
reflekterade jag över det liv jag hade levt dittills.
Jag tänkte bara att "inte längre".
Jag hittade ingen lösning på hur jag skulle klara av det -
och hur mina krafter och min fysiska hälsa skulle återhämta sig.
Jag vill inte längre fortsätta.
Jag var redan en tid förberedd på en sådan möjlighet.
Denna tanke kom inte alls som en överraskning.
Jag hade rätt många lugnande mediciner hemma.
Jag började sedan bara lugnt ta dem.
Jag var rädd för att om jag kräks skulle de inte påverka mig.
Jag tog dem alltså mycket långsamt.
Det gick sedan så att jag somnade mitt i allt.
Jag vet inte hur länge jag sov -
men i något skede vaknade jag.
Jag bestämde att jag måste komma i säng för att sova.
Vid det laget var jag inte längre klartänkt.
- I vilket skede började du sedan höra knackningen på dörren?
- Jag gick i säng för att sova.
Det var ett sovloft.
Det var redan ett under att jag i det skicket kom upp på sovloftet.
Mina ben fungerade inte längre.
Jag kröp och drog mig upp med mina armar.
Jag skulle ha kunnat falla och dö där.
Jag gick till sängs för att sova -
och vaknade av att någon knackade på dörren.
Där stod min förman.
Min vintersemester hade under tiden tagit slut.
Det hade gått fyra dygn då jag låg medvetslös hemma.
Min förman hade försökt få assistans till min lägenhet -
eftersom hon insåg att det var frågan om ett allvarligt läge.
Ingen från myndigheterna svarade på ett sådant larm -
så hon kom själv på plats.
Då jag inte svarade på dörrklockan kikade hon in genom brevöppningen.
Hon såg en öppen kattkorg.
Hon tänkte att "Sirpa skulle aldrig lämna katten ensam hemma -
om hon var länge borta.
Sirpa måste nog själv också vara där."
Hon började åstadkomma ett så stort oljud i trappan att jag vaknade.
Jag gick på egna ben för att öppna dörren.
- Ja, precis. Det var ett under att du överlevde denna situation?
- Det var verkligen ett under.
- Du hade även en förunderlig situation på sjukhuset -
då du hörde den Helige Andes röst.
Du visste kanske inte då ännu vem det var som talade till dig -
men det var på något sätt avgörande.
- Det var verkligen avgörande.
Det var den första morgonen -
efter att jag hade förflyttats från intensivvården.
Jag var där en tid på grund av de fysiska problemen.
Sedan förflyttades jag till den psykiatriska avdelningen.
Den första morgonen började jag "höra röster".
Det hade jag aldrig gjort innan.
- Men detta var en mild, god röst.
- Det var det.
Det var kanske bra för mig -
att hallucinationer aldrig hade hört till min sjukdom.
Jag hade aldrig drabbats av psykos.
Jag hörde en mild röst.
Rösten sa att om jag vill överleva detta -
är skuld en känsla jag inte har råd med.
Jag förundrade mig över hur klokt budskapet var.
Varifrån kunde detta kloka budskap komma?
Jag bestämde mig för att det måste vara mitt undermedvetna.
Men genast efter att jag hade förstått det jag hade hört -
upplevde jag på riktigt förlåtelse mot mig själv.
Jag dömde inte mig själv för att jag hade misslyckats -
eller svikit andra eller liknande.
Jag förbarmade mig över mig själv.
Det var något helt nytt som jag aldrig hade upplevt som vuxen -
att jag skulle kunna förlåta mig själv för något.
Det att jag lyckades förlåta mig själv -
hittade jag ingen förklaring på.
Det var bara förunderligt.
Senare förstod jag att det var första gången -
jag hade hört den Helige Andes röst.
- Precis. Dina depressionssymptom fortsatte ännu -
men sedan blev du inbjuden till ett möte i församlingen och du gick.
Där gav du sedan ditt liv till Jesus.
Det var något som Gud redan tydligt hade kallat dig till tidigare -
redan i barndomen de första gångerna.
Men även via upplevelsen av den Helige Andes röst.
Sedan tog du beslutet. Förändrades ditt liv av det?
- Det kändes som att mitt liv började där.
Efter hela denna långa period av depression upplevde jag plötsligt -
att varje cell i min kropp var levande.
Jag kunde inte föreställa mig -
att någon någonsin skulle kunna må så bra -
som jag mådde efter den stunden då jag gav mitt liv till Jesus.
En sak som var oerhört fin var att jag kunde gråta igen.
Jag hade varit frusen i säkert över tio till tolv år.
Jag hade försökt få mig själv att gråta -
för att jag insåg att det inte var normalt -
att man mår så dåligt och inte kan gråta.
- Det låg så djupt. - Ja.
Jag började gråta och den gråten räckte i två till tre år.
Men i det skedet var inte en enda tår onödig.
- Precis. Detta var efter trosbeslutet.
Gud ledde dig sedan på sätt och vis till en hemskola -
då den Helige Ande mötte dig där hemma -
och du fylldes av den Helige Ande.
Kan du berätta om det? Det var så kärleksfullt på något sätt.
- Ja. I början klarade jag inte av att gå till församlingen.
Då jag var ensam hemma inför Fadern började jag betrakta mitt liv.
Allt det jag hade försökt bygga i mitt liv -
hade varit lönlöst och gått fel.
Plötsligt blev jag otroligt ängslig då jag insåg -
att jag inte kan förbli troende om det hänger på mig på något sätt.
Jag sjabblar bort det snart nog.
Trots att jag var oerhört rädd bad jag till Fadern -
och frågade Honom om Han var säker -
på att det lönade sig att undervisa mig.
Jag behövde det att Fadern på riktigt förband sig till mig.
Han svarade genom att ge mig sin Helige Ande.
Jag förstod inte exakt vad som skedde.
Det underbara som hade varit runtom mig var plötsligt även inuti mig.
I det skedet hade jag inte ännu fått någon undervisning om ämnet.
Detta är en av mina käraste upplevelser.
- Du har även funnit dansens gåva -
genom vilken Gud har uppfyllt din barndomsdröm.
Du tjänar just nu i församlingen med dans.
Till slut skulle jag ännu vilja fråga -
om du kan beskriva Sirpa med tre ord innan krisen och efter den?
Vilka skulle de vara?
- Med tre ord.
Jag var mycket skygg.
Jag upplevde mig övergiven.
Jag klarade inte heller av att ta emot kärlek.
Men då jag fick möta Jesu kärlek öppnade jag mig även för människor.
Jag öppnade mig för livet och för ljuset som kommer från ovan.
- Skulle du till slut ännu kunna lovprisa Jesus?
- Tack Jesus att det mörker som för en stund rådde i mitt liv -
inte var ett problem för Dig utan Du kom och lyste upp allting.
Tack för att Du drog mig till Dig alla dessa år -
även då jag inte kunde se Dig.
Tack för att Du förband Dig vid mig och inte ansåg mig vara hopplös.
Tack Jesus för att jag fick uppleva nåd utöver nåd.
Jag fick bli en del av Faderns familj -
och lära känna vad det innebär att vara Guds barn.
Tack Jesus för att detta var förberett för mig -
och tack för att detta är förberett för var och en av oss.
I Jesu namn, amen.
- Tack, Sirpa för att du deltog i programmet.
- Herren välsigne dig rikligt. - Tack, detsamma.
VID KÄLLAN
I programserien Vid källan intervjuar jag gäster -
som har befriats från livskriser med hjälp av Guds kraft och kärlek.
Om du upplevde att programmet gav dig kraft och hopp -
och du vill att andra också ska bli berörda av Gud via programmet -
understöd serien på följande sätt: -
DONATIONER I SVERIGE Swish 123 677 9300
DONATIONER I FINLAND Ring 0600 10070 (10,01 EUR + lna)
Lyssna till hela meddelandet så blir donationen gjord.
Varmt tack för ditt stöd!
Översättning: Teresia Harel Himlen TV7