VID KÄLLAN
"Se på himlens fåglar. De sår inte, de skördar inte -
och samlar inte i lador, och ändå föder er himmelske Far dem.
Är inte ni värda mycket mer än de?" Matt 6:26
Jag heter Maarit Korhonen. Välkommen till "Vid källan"!
I den här programserien intervjuar jag personer -
som övervunnit livskriser genom Guds kärlek och kraft.
I dag är min gäst Terhi Laakso från Träskända.
Hon är företagare inom marknadsföringsbranschen, -
tvåbarnsmor, maka och framför allt Guds barn.
- Terhi, du växte upp i en troende familj.
Du fick en bra men delvis också en ganska sträng uppfostran.
Du var den förstfödda och lärde dig att prestationer värdesattes.
Du upplevde att du måste klara dig på egen hand.
Berätta hur det här märktes i ditt barndomshem.
Vi blev belönade för allt vi presterade, -
i synnerhet av vår far.
Han blev mycket stolt om jag lyckades i något.
Jag ville förstås göra pappa stolt, -
så jag tog mig gärna an mycket sådant -
som skulle få pappa att bli stolt över mig.
- Du gifte dig år 2003, med Tero.
Ni önskade få barn, och snart sökte ni hjälp för barnlöshet.
Vad hände efter det?
Som ett resultat av behandlingen av barnlöshet föddes vårt första barn.
Babyn sov mycket dåligt -
och vaknade 10-20 gånger per natt.
Det började trötta ut mig.
Jag var till stor del den som ansvarade för vakandet -
och den som såg till barnet. Jag var ju den som var hemma.
Min man Tero arbetade, bland annat som inhoppare, -
så jag skötte ofta om barnet helt ensam.
Upplevde du att du kunde be om hjälp?
Nej, det kändes inte riktigt som om jag kunde det.
Jag upplevde att jag måste klara mig.
Jag tänkte liksom: -
"Alla andra klarar ju av detta. Då måste även jag göra det."
Jag hade ju bara ett enda efterlängtat barn.
Så visst måste jag ju då kunna handskas med situationen.
Sedan fick ni ett till barn.
Ja, efter ett och ett halvt år föddes vårt andra barn, Vera.
Vårt första barn var då ett och ett halvt år.
Att vi fick Vera var en mycket glad överraskning för oss.
Man hade ju sagt till oss -
att vi inte skulle kunna få barn på naturlig väg.
Jag var dock mycket trött i vid det laget.
Vera grät jättemycket.
Jag höll henne i famnen hela tiden under de fem första månaderna.
Jag bar på henne med den ena armen, -
och med den andra gjorde jag saker med vår förstfödda, Sofia: -
lagade mat, städade och dylikt.
Samtidigt grät Vera i min famn, och jag förmådde inte släppa henne.
Hon var egentligen hela tiden i min famn. Det gjorde mig trött.
- En mamma vill helt naturligt trösta sitt barn, -
för att höra barnet gråta är tungt.
- Ja. Det var jobbigt att känna att jag inte kunde hjälpa barnet.
Jag sysslade egentligen hela tiden med något, -
för att undvika att vara tvungen att bara lyssna på barnets gråt.
Det var lättare att jobba med något samtidigt som barnet var i famnen.
Precis. Hurdana problem hade barnen?
Barnen hade tarmrelaterade allergier.
Det kom fram senare. När de var små visste jag det inte.
De hade magbesvär och eksem, -
och så sov de ju så dåligt.
De kunde också få rodnader som liknade brandskador.
De kom liksom inifrån.
Jag fick inte riktigt hjälp någonstans ifrån.
Läkarna sade bara att det är normalt att barn gråter.
Jag tänkte att jag måste klara av det hela.
Å ena sidan tänkte jag att allt bara var normalt.
Å andra sidan ansträngde jag mig och sökte hjälp hela tiden -
för att kunna handskas med situationen.
- Hur såg vardagen ut? Du var hela tiden trött.
- Ja, hela tiden jättetrött. Jag kunde ju inte sova, -
då jag måste vakta barnen.
När Vera föddes, började Sofia vaka på nätterna.
När Vera somnat klockan elva efter den sista amningen, -
vaknade Sofia och var vaken till klockan fyra.
Hon reagerade väl på att hon fått en lillasyster, -
och jag själv kunde då vaka två dygn i sträck.
Om jag hade stannat upp, skulle jag säkert ha kollapsat.
Jag gjorde hela tiden något. Det var jättestädat hemma hos oss.
Barnen fick hemlagad mat. Tvätten var alltid tvättad.
Jag tog hand om trädgården, planterade blommor -
och var ute och gick med barnen, i parker och dylikt.
Jag hittade hela tiden på något program.
Till slut kunde jag inte ens somna.
När barnen senare började ha tupplurar samtidigt, -
i ungefär en halvtimme, då skulle jag ha kunnat sova lite, -
men jag hann inte, fastän jag brukat kunna somna lätt.
Jag gick på högvarv. Efter att den där halvtimmen gått, -
skulle jag kanske ha kunnat somna, men då måste jag stiga upp igen.
- Problemen med barnen började ändå lösa sig.
Ni fick hjälp, och det var jättebra.
Men efter att ni fått hjälp med barnens problem, -
började du själv få oväntade hälsoproblem.
Som det brukar vara, så hade jag kämpat på ända tills dess.
Jag hade nu gjort det tryggt för barnen.
När vi insett att det handlade om tarmrelaterade allergier, -
och vi fått goda råd om bl.a. rätt kost, -
så att barnen börjat må bättre, -
då gick jag helt plötsligt i väggen.
Det gick bara en vecka efter att allt hade verkat att ha ordnat sig.
En dag stod jag och lagade mat, -
och jag åt lite av de solrosfrön jag skulle lägga i maten, -
då jag fick en anafylaktisk reaktion av fröna.
Tidigare hade jag inte varit allergisk -
för något annat än pollen, inte för någon mat.
Då intogs jag på sjukhus, där jag blev undersökt.
När jag kom hem, bröt jag samman. Min kropp var helt slutkörd.
Hjärtat klappade snabbt, och det kändes som om jag inte fick luft.
Händerna skakade, jag hade ingen kraft alls något mera, -
och kinderna hettade. När jag vaknade på morgonen, -
hade jag kraftiga hjärtklappningar.
Jag klarade inte riktigt av att göra någonting alls, -
förutom att ligga och vila. Jag var säker på att jag skulle dö, -
för jag mådde så dåligt. Och ingen visste vad som fattades mig.
Hur kändes det att ta hand om barnen, -
när du samtidigt var så rädd för -
att något värre kunde hända dig i barnens närvaro?
Det var verkligen skrämmande.
Vi bodde då på landet, men vi hade några grannar.
Min mamma och min man Tero försökte ordna sina jobb -
så att de också skulle kunna vara med oss -
och så att jag skulle kunna vila ut lite.
Jag och Tero hade kommit överens om -
att jag skulle börja jobba igen, när Vera fyllt ett halvt år.
Det var nu bara några veckor tills dess.
Min läkare hade sagt mig -
att det skulle hjälpa mig att börja arbeta och få annat att tänka på.
Jag tänkte att jag skulle kämpa på några veckor och sedan börja jobba.
Sedan skulle jag se tiden an.
Jag försökte vila lite ibland och även sköta om barnen.
Sedan återvände jag till jobbet, och min man stannade hemma.
- Hur gick det på jobbet?
Det var på våren som jag återvände till jobbet.
I början gick det bra, och jag tänkte att jag skulle klara det.
Kanske hade min läkare rätt.
Jag behövde bara något annat att tänka på.
Det hade ju nu också börjat gå åt rätt håll med barnen.
Jag kunde vara i arbetslivet över sommaren, då jag hade semester, -
och på hösten var jag ytterligare några månader på jobbet, -
ända tills jag plötsligt en dag på jobbet fick en häftig panikattack.
Det kan också åtminstone delvis ha varit en allergisk reaktion.
Jag hade känt av panikattacker -
efter att jag börjat få allergiska reaktioner, -
ända sedan den första reaktionen.
Jag kontaktade vårdcentralen och en läkare där -
som var helt underbar och var den första som sa till mig: -
"Det är helt klart och tydligt att du går på högvarv.
Både mentalt och fysiskt går du på högvarv.
Du befinner dig i ett ekorrhjul, och du bör bli sjukskriven."
Hur kändes det att höra de ord som beskrev din situation?
Det kändes väldigt befriande.
Fram till dess hade jag nästan aldrig varit borta från jobbet.
Bara om jag varit jättesjuk hade jag kunnat stanna hemma.
Nu när jag inte hade några fysiska symptom, -
tänkte jag att det inte gick för sig -
att jag skulle vara borta från jobbet.
Det hade hänt tidigare att jag önskat, när jag varit trött, -
att jag haft ett brutet ben. Då skulle jag ha kunnat vila!
"Bara om man har någon fysisk åkomma, kan man vila, -
inte om man bara är litet trött."
Det var befriande att läkaren sa att jag måste bli sjukskriven.
Därefter var jag sjukskriven i fyra månader.
De två första månaderna sov jag bara. Så trött och slut var jag.
På morgnarna förde min man barnen till dagvården, -
och jag gick ut och rastade hunden.
Sedan gick jag och lade mig igen.
Senare på dagen kunde jag hämta barnen.
Så umgicks jag med dem i några timmar, -
och när de gick och lade sig, gick jag också.
Som bäst kunde jag sova 19 timmar i dygnet.
Din situation på jobbet var det som fick dig att stanna upp.
Vilka inre processer hos dig ledde det till?
Var det så att det fick dig att närma dig Gud?
Ja, så var det. När jag bröt samman på jobbet, -
insåg jag att jag kanske inte skulle klara av situationen ensam.
Tills dess hade jag trott -
att jag klarat av alla motgångar i egen kraft.
När jag hade stött på svårigheter, -
hade jag visserligen brukat be till Gud, -
men när problemen löst sig, hade jag brukat tänka -
att lösningarna till största del berott på mig själv.
Det här var nu första gången -
som jag insåg att jag verkligen inte klarade mig på egen hand.
Då föreslog min mamma -
att jag skulle börja gå i terapi och få själavård.
Det gick jag med på, och mamma ville betala för det.
Jag började alltså träffa en själavårdare.
Det skulle ha varit svårt för mig att närma mig Gud på egen hand, -
trots att jag vuxit upp i en kristen familj, -
att hitta vägen tillbaka till en nära relation med Gud.
I själavården började jag hitta vägen tillbaka till Gud.
Jag gick i terapi i drygt ett halvt år.
- Vad annat hände sedan efter det här?
Själavården var ett viktigt steg, -
men du började också få troende vänner -
och blev involverad i Himlen TV7:s arbete.
Ja, efter att jag gått i terapi och fått själavård -
samt hittat vägen tillbaka till Gud, -
fick jag ett nytt slags frimodighet.
Jag grundade ett eget företag, vilket jag länge drömt om.
Sedan kallade Gud mig hit till Himlen TV7.
Här kände jag ingen, men efter att skickat ett e-mejl -
började jag jobba här redan följande vecka.
Det var helt klart Guds kallelse, och det var nog första gången -
jag verkligen hörde vart Gud kallade mig.
Jag lydde, för kallelsen var så stark.
Det var så bra, för jag hade ingen församlingsgemenskap då.
Här på Himlen TV7 omgavs jag nu av troende.
Gud blev en naturlig del av min vardag, -
något som stärkte min relation till Honom.
Gud var nu mera än någon som fanns där bara under stunder av nöd.
Hade Gud hamnat i bakgrunden redan i din barndom?
Var Han liksom inte en del av det dagliga livet?
Ja, på något sätt var det så.
Ändå hade mina föräldrar varit aktiva inom KFUM.
Som barn hade jag själv också varit med i (UMU:s) "King's Kids".
Där hade vi faktiskt studerat Guds Ord.
Men kanske hade min far och mina farföräldrar -
gett mig bilden av en sträng Gud, inte en nådefull Gud.
Trots allt hade Gud känts lite skrämmande.
Först nu fick jag uppenbarelsen om en barmhärtig Gud.
- Genom din utbrändhet fann du den barmhärtige Guden.
- Ja, då förstod jag att Gud verkligen är en kärleksfull Far.
Han vill inte överge oss, och Han älskar oss vad som än händer.
Tycker du att det blivit lättare att höra Guds röst genom det här, -
nu när du har kontakt med Gud på daglig basis?
Talar Gud till dig nuförtiden?
Ja. Här på Himlen TV7 finns det härligt profetiska medarbetare.
Här har jag förstått att mycket av det jag trott varit fantasier -
i själva verket varit Guds tilltal.
Jag hade kanske hört tilltalen så ofta -
att jag avfärdat dem som egna tankar.
Här har jag lärt mig att Gud verkligen kan tala till oss.
Jag hade kanske trott att Gud liksom dundrar när Han talar, -
att jag måste höra Hans röst rent fysiskt.
Nu kan jag höra Hans röst på många olika sätt.
Ibland genom egna tankar. Ibland genom vad någon säger.
Någon gång genom naturen.
Det finns många sätt på vilka man kan höra Guds tilltal.
Bibeln öppnade visst också upp sig för dig efter själavården?
Du sa att Bibeln började betyda mer för dig.
Ja, så var det. Tidigare hade jag visserligen läst i Bibeln, -
men jag hade inte riktigt förstått den.
Jag hade ansett mig vara kristen, och då skulle jag läsa i Bibeln, -
men Ordet hade inte riktigt nått mig på djupet.
Under själavården började Bibeln attrahera mig på ett nytt sätt.
Visst händer det än att vissa bibelställen inte talar till mig.
Men mer och mer öppnar sig Bibeln.
Jag har insett att man bör fördjupa sig i Ordet.
Längtan efter Ordet växer i takt med att man läser i Bibeln.
Man vill då fördjupa sig i Ordet och samtidigt även höra Guds röst.
Kan du nämna ett bibelställe som ligger dig varmt om hjärtat?
Jag tycker särskilt mycket om bibelstället -
där Jesus talar om ängens liljor och himlens fåglar.
"De arbetar inte och spinner inte", och ändå har Gud omsorg om dem.
Det här budskapet har berört mig djupt, -
för jag kämpar ännu med det där prestationstänkandet.
Gud älskar oss dock oberoende av våra prestationer.
Han har omsorg om oss, och det kan vi förlita oss på.
Det här har blivit för mig en riktlinje och ett mål -
som jag strävar mot men kanske inte ännu helt nått fram till.
Jag vet ändå att vilan finns där om jag bara vågar förlita mig på Gud.
- Du får vara på resa mot friheten och vilan.
Hur skulle du beskriva din nuvarande relation till Gud?
Den har blivit mycket intimare.
Gud är med i vardagen.
Nu talar jag också med barnen om att man kan höra Guds röst.
Jag frågar Gud om många saker i vardagen och arbetslivet.
Vad borde jag göra? Vad ska jag låta bli att göra?
Tidigare var kontakten med Gud som ett slags festklädesplagg -
som jag ibland tog ut ur garderoben och klädde på mig.
Nu är kontakten mera som myskläder i vardagen.
Dem kan man klä på sig när man vill koppla av.
Hur skulle du kunna beskriva med några få ord -
den tidigare Terhi, din förändring och dagens Terhi?
Tidigare gav jag mig själv ingen nåd.
Jag var mycket egenmäktig.
Jag krävde av mig själv att jag skulle vara perfekt, -
och jag tänkte att jag skulle bli fullständig i egen kraft.
Hjälp kunde jag inte be om.
Nu är jag mycket mera nådig gentemot mig själv.
Jag vågar be om hjälp och medge att jag inte klarar av allt.
Det är ett stort steg för mig, -
för tidigare tänkte jag att jag måste kunna och klara av allt.
Nu kan jag säga: "Det här kan jag inte." Och det är helt okej.
Gud är så förunderlig!
Under Hans omsorg får vi vara ofullkomliga.
Jag är helt övertygad om att en prestationsinriktad person -
kan hitta till Guds varma famn, vilket du helt tydligt har gjort.
- Vill du nu till sist tacka och lova Herren med egna ord -
för vad Han gjort i ditt liv?
Ja, jag vill tacka Gud för att Han inte släppte greppet om mig -
och inte gav upp med mig ens för en sekund.
Gud, underbar och nådig, såg hur jag stapplade -
och lyfte varsamt upp mig om och om igen.
Han gav aldrig upp.
Så prisad vare Guds nåd och kärlek som Han visat mig.
Och jag tackar för den överflödande ömsinthet jag känner just nu.
Tack, Terhi, för att du delade med dig av din historia.
Jag tror att det finns många som hamnat i ett liknande ekorrhjul.
Må Gud välsigna dig och rikligen föröka nåden i ditt liv.
- Tack! - Var välsignad.
VID KÄLLAN
I den här programserien intervjuar jag gäster -
som övervunnit livskriser tack vare Guds kärlek och kraft.
Om det här programmet gav dig kraft och hopp -
och du vill att även andra ska beröras av Guds kraft, -
får du gärna stödja Himlen TV7.
DONATIONER I SVERIGE Swisha 123 677 9300
DONATIONER I FINLAND Ring 0600 10070 (10,01 EUR + lna)
Ett varmt tack för ditt stöd!
DONATIONER I SVERIGE Swisha 123 677 9300
DONATIONER I FINLAND Ring 0600 10070 (10,01 EUR + lna)
Översättning: Himlen TV7