VID KÄLLAN
"Fjärran ifrån uppenbarade sig Herren för mig: -
'Med evig kärlek har jag älskat dig, -
därför låter jag min nåd bli kvar över dig.'" (Jer 31:3)
Jag heter Maarit Korhonen. Välkommen till "Vid källan".
I den här programserien intervjuar jag personer -
som övervunnit livskriser tack vare Guds kärlek och kraft.
I dag är min gäst Janina Sirén från Kouvola.
Hon är lovsångsledare och Guds barn.
Hon brukar leda lovsången på lovsångsmöten och konferenser.
I ungdomen led dock Janina av en djup känsla av otrygghet.
Men Jesus ledde henne till den kärleksfulle Faderns trygga famn.
- Välkommen, Janina, till vårt program! - Tack!
- Janina, som barn växte du upp i en familj -
med en mamma som hade skilt sig och hittat en ny man, din styvfar.
De var arbetslösa och använde mycket droger.
Det fanns tre barn i familjen: du, din storebror och din lillasyster.
Du utsattes för både fysiskt och psykiskt våld.
Berätta hur vardagen kunde se ut i din barndomsfamilj.
Jag kan kort sammanfatta det som att vi blev ganska försummade.
Vi var faktiskt ofta rädda.
Om vi exempelvis fick gäster till helgen, -
började man kanske supa, slåss och dylikt.
Det föranledde förstås en stark känsla av otrygghet.
Hemma hos oss brydde man sig inte riktigt om mat, -
inte heller om kläder. De skaffades ändå på något sätt.
Någon kompis kunde ge oss kläder -
eller så köptes de på loppmarknad, -
men vi fick dem inte på ett "normalt" sätt.
Det är förstås något som påverkat självkänslan.
- Var det inte så att ni ibland åt kakao för att bli mätta?
- Ja, så var det. Jag minns att vi ofta var mycket hungriga, -
och det fanns inte alls någon mat i skåpen, -
förutom kanske lite sur mjölk full med klimpar.
Men kakaopulver brukade vi hitta, -
och det blandade vi med vatten och kunde stilla hungern.
Hur var det med skolmaterial? Fick ni det?
Pennor skaffades förstås i viss mån -
men inte sådant som märktes tydligt under t.ex. gymnastiklektionerna.
Jag hade ingen utrustning när vi skulle åka skidor eller skridskor.
Jag var alltid den som i stället blev tvungen att promenera.
En gång när vi skulle skida och jag då gick på en promenad, -
förfrös jag mig under promenaden. Det var en mycket kall dag.
Jag gick gråtande till mina underbara morföräldrar.
Mitt under skoldagen gick jag hem till dem.
Jag grät vid deras dörr och sa att jag fryser ihjäl, -
och mina morföräldrar ringde till skolan.
En annan gång tänkte jag att jag inte längre ville bara promenera.
Jag ville vara med de andra.
Jag hade fått nog efter att ha frusit så mycket då tidigare.
Den gången skulle vi åka skridskor.
Jag fann några riktigt gamla skridskor.
Jag vet inte varifrån de kom.
De var mycket små, och jag kom på att jag kunde böja tårna, -
ta av mig sockorna och pressa ner fötterna i skorna.
Skridskorna blev som stenar. Det gjorde ont för varje steg.
Fötterna var så kraftigt böjda, -
och för att det var så kallt och jag inte hade några sockor -
blev fötterna så uppsvällda att det blev svårt att ta av mig skridskorna.
- Hur förhöll sig klasskamraterna till sådana här situationer?
- De sade nog inget rakt ut alltid, om jag minns rätt.
Men visst känner man av det, -
när alla vänder sig mot en och börjar tissla och tassla.
Då inser man att ryktet kommer att spridas.
Det var visst också så hemma hos er -
att föräldrarna plötsligt kunde bli väldigt arga -
och få häftiga aggressionsutbrott.
- Ja, väldigt många gånger.
Mamma straffade oss egentligen inte för att uppfostra oss.
Det handlade i stället om mycket häftiga aggressionsutbrott.
Hon brukade huvudsakligen lugga oss.
Det var också psykiskt våld, mycket obehagligt.
Jag gjorde till exempel misstaget att berätta -
att jag blev mobbad i skolan.
Följande gång det uppstod en konflikt, fick jag höra -
att det inte var konstigt att jag mobbades. Jag var ju "så hemsk".
- Sådana gånger förstod inte din mamma dina behov.
- Nej. I stället vändes allt mot mig.
Jag lärde mig som liten att jag inte kunde lita på mamma, -
inte berätta något för henne. Jag hade en stark utanförkänsla.
När jag var i fyraårsåldern, var jag en kort tid på barnhem, -
och jag har undrat om det satte sina spår i psyket.
Jag anknöt aldrig till min mamma.
Hon kändes alltid mera som ett hot.
En annan bestraffningsmetod som bara blev värre och värre -
var att dra mig i håret.
En gång gjorde min styvfar det innan jag hann reagera.
Jag hade inte ens gjort något större fel då.
Han tog ett grepp om mitt hår. Jag försökte värja mig med händerna, -
för det gjorde alldeles för ont, -
med den påföljden att hårbottnen var svullen i flera dagar.
Ni hade sådana här problem i familjen, -
men ni diskuterade dem inte riktigt.
Du har berättat om en situation -
då du särskilt mycket upplevde att din mamma inte hjälpte dig -
att förstå det som hände.
Det var då när din pappa hade utsatts för våld.
Din bror och pappa hade börjat gräla med varandra.
Det var så att jag och min syster åkte till vår pappa över helgen.
Vår bror kom också dit, men pappa ville att han skulle åka därifrån.
Det var visst så att brorsan hade tagit droger, -
och pappa ville inte att det skulle förstöra kvällen.
De började ändå supa tillsammans, -
och när pappa försökte tvinga brorsan att avlägsna sig -
intensifierades grälet.
Det blev till slut så våldsamt, att lägenheten blev full av blod, -
som om man skulle ha slaktat någon där.
Pappa låg medvetslös på golvet.
Jag förstod inte hur allvarlig situationen var.
Pappa skulle faktiskt ha kunnat dö just då.
Jag ringde till larmcentralen då jag märkte -
att pappas ansikte började bli gråblått. Det var skrämmande.
Då ringde jag alltså till larmcentralen.
Syrran var vettskrämd. Jag hade föst henne in i ett annat rum -
så att hon inte skulle se vad som hände.
Jag var i själva verket den enda -
som hade något slags koll på situationen och kallade på hjälp.
Den kvällen kunde jag faktiskt känna mig tryggast -
när ambulansmännen kom och lyfte upp pappa på båren.
Han stönade då till litet, och jag förstod att han levde. Så skönt.
Efter att man avlägsnat min bror och allt lugnat ner sig, -
började en kvinnlig polis förhöra mig där i lägenheten.
Hon ville veta vad som hade hänt.
Hon hade säkert gripits av medkänsla, -
när hon hade märkt att det fanns barn i den här situationen.
Det berörde mig väldigt mycket, för jag hade blivit van vid -
att ingen tog sig tid att lyssna på mig, -
att mina känslor inte spelade någon roll -
eller att jag inte fick någon uppmärksamhet.
Det var underbart. Jag skulle gärna ha samtalat hur länge som helst.
Någon fanns där bara för min skull!
Jag hade förberett mig mentalt på -
att jag och min syster skulle lifta från Borgå, när poliserna gått, -
hem till Elimäki (ca 60 km).
Eller skulle vi stanna i den blodiga bostaden?
Och så skötte poliserna även den här saken!
De såg till att vi kom hem tryggt. Det var så skönt.
Det var någonting fint, men sedan när mamma kom och hämtade oss, -
var jag ännu liksom förlamad av skräck -
och jag kunde inte tackla det som nyligen hade hänt.
Jag trodde att pappa skulle dö, att det hänt något ovanligt.
När mamma kom och mötte oss, var det som om allt var normalt.
Då funderade jag om det var något fel på mig, -
när jag hade en sådan ångest efter det som hade hänt.
Jag försökte hela tiden tala om det: -
"Gissa vad som hände!" Men hon sa bara "ja, ja".
- Hon vill alltså inte alls tala mera om det -
och bekräfta att det var hemskt för att ge ord åt dina känslor.
- Precis så. Vi fick inte någon krishjälp efter det här.
Det var svårt att gå och lägga sig. Jag kände ännu lukten av blod -
och det fanns blod på sockorna. Jag mådde dåligt av allt.
I synnerhet det faktum att händelsen betraktades -
som en normal del av livet, -
som "något vardagligt som händer ibland", -
det har krävt en lång helandeprocess.
Du blev tvungen att förtränga och gömma alla de där känslorna.
Ja, det har tagit tid att bara inse att händelsen inte var normal.
Det var mycket förvirrande för ett barn, -
för barn lär sig genom spegling vad som är skrämmande.
Jag fick inga sådana signaler, -
så allt gick i lås i mitt inre, på ett konstigt sätt.
Mitt i allt detta kom ändå Gud in i ditt liv.
Du gick med i en församling. Hur hände det?
- Jag sökte mig till en församling,-
när vår styvfar insjuknade i lungcancer -
och han hade bara några månader kvar att leva.
Det var en härlig atmosfär i församlingen som jag besökte.
Jag upplevde att jag fick mycket stöd där.
Jag hade alltid trott på Gud.
Vi lärde oss om Gud redan som små, -
och vi hade deltagit i barnläger, -
men i det här skedet blev församlingen mycket viktig.
Du fick visst också profetior i den här församlingen?
Ja, många gånger var det så att någon för mig obekant gästtalare -
plötsligt pekade på mig och sa att Gud ville använda just mig.
Jag började förstå att det var mera än bara en slump -
att alla dessa gästtalare talade till mig liksom med en enda röst.
En gång fick jag ett speciellt ord.
Det var när jag nyligen hade blivit omhändertagen.
Då var det någon som såg för sin inre syn -
att jag kommit från en väldigt mörk skog -
till en lite ljusare skog. Det var något jag länge kom ihåg, -
även om jag inte förstod bilden just då.
En annan gång var det någon som visade mig -
ett slags barndomsfoto, och man sa: -
"Janina, du ska få en ny barndom.
Du ska få vara helt dig själv och inte behöva vara rädd."
Som tonåring kunde jag inte förstå att man visade mig "foton".
Jag förstod det inte då, men senare blev de orden viktiga för mig.
- Det bar dig också efter det. - Ja.
- Du blev omhändertagen när du var 15 år, -
och du blev då placerad i en troende familj.
Men i det trygga familjehemmet -
började du känna ångest och smärta efter allt du upplevt i barndomen.
Kan du berätta lite om det?
För att vi hade fått en rätt så bedrövlig uppfostran, -
läste jag ofta olika situationer på fel sätt.
Tillrättavisningar kunde såra mig djupt, -
för tidigare hade de riktats mot mig som person.
Om jag gjort något som inte var bra, -
brukade mamma skälla på mig så mycket som hon bara kunde.
Förstås började känslor komma upp till ytan, -
om jag gjort något fel och blev tillrättavisad.
Då tolkade jag det som att -
"även denna kärleksfulla familj" hatade mig.
Jag hade varit självdestruktiv -
redan innan jag kom till fosterfamiljen, -
men nu blev allt så mycket intensivare, -
för här var det möjligt att leva ut symptomen, -
då omgivningen var stabil och lugn.
Här kunde jag helt och fullt ut brytas ned -
och få ut allt det där som fanns i mitt inre.
Jag höll på och skar mig själv, -
och det var kanske det värsta problemet.
Jag hade också ständigt självdestruktiva tankar.
I en konfliktsituation, efter att min fostermor tillrättavisat mig, -
brukade jag gå helt i lås och ville bara bort från allt.
Då kunde jag strypa mig själv, så att jag blev medvetslös -
för att komma bort från den stunden.
Sedan brukade jag vakna av något dunkande, -
som om det var en helt ny morgon.
Och så öppnade fostermamman dörren och sa: -
"Sluta med det där! Vad håller du på med?"
Jag visste då inte vad det var fråga om.
Jag kom inte ihåg vad som hänt på en god stund.
Jag hanterade allt som en mycket skadad person.
- Smärtan var visst så stark att du bara ville fly från allt. - Ja.
Hur orkade din fosterfamilj med all den här smärtan som dök upp?
Inte så bra.
Förstås försökte de hjälpa mig under en viss tid, -
men jag hade så många behov och var så söndrig, -
att de förskräcktes. De var inte vana att se sådant, -
att någon skar sig själv. De visste aldrig -
om jag ännu skulle vara vid liv efter ett gräl.
De blev tvungna att ständigt vara rädda för detta, -
och därför överförde de mig till ett ungdomshem.
I två och ett halvt år fick jag vara i familjehemmet, -
innan jag hamnade på ungdomshemmet.
Då fick jag väldigt starka känslor av förkastelse, -
för familjen hade varit mig kär. Äntligen hade jag haft en familj -
som jag alltid längtat till efter skolan.
Ett hem där det fanns mat och ett normalt lugn.
Jag älskade familjen väldigt mycket.
Jag var bara så trasig inuti -
och kunde inte visa det på ett naturligt sätt.
Familjen var mig dock mycket kär.
Min fostermor hade till exempel något problem med armen.
Det var visst en följd av en nackskada.
Hon kunde därför inte lyfta på armen ordentligt.
När jag hörde att hon kanske aldrig någonsin skulle bli botad, -
grät jag och började be för hennes helande varje kväll.
Jag gick ner på knä bredvid sängen och bad under tårar -
att hon skulle bli helad.
Det var mitt sätt att visa omsorg. - Genom bön. - Ja.
Jag bad ganska länge för den här saken.
Hon blev sedan visst helad?
Ja. Det hände efter att jag placerats på ungdomshemmet.
Kontakten med fosterfamiljen var då bruten.
I det skedet orkade inte familjen med mig.
De hade säkert fått helt nog av mig.
De ville inte ens att jag skulle ringa dem.
De orkade inte med min ångest -
och höra mig tala om att jag skulle dö: -
"Varför får jag inte komma hem? Varför är jag ensam?"
Jag hävde ur mig all smärta, och då ville de ha avstånd till mig.
Då när det var som allra tyngst, -
fick jag en gång komma till familjen på påskmiddag.
Det var bara ett tillfälligt besök.
Då sa min fostermor till de andra gästerna: -
"Vet ni vad som hände mig den här veckan?
Jag tittade på Sid Roths program på TV7 -
och då upplevde jag att ett tilltal gällde just mig.
Man sa att någon skulle pröva att lyfta armen, -
att någons arm blev helad just då. Jag kunde då lyfta armen!
Och jag kunde genast börja lyfta brödpaket!"
Jag själv tänkte då att Gud är så trofast.
Mitt i mörkret skedde ett fantastiskt under.
Ett svar på den bön jag bett under tårar varje kväll, -
trots att jag då glömt att be och haft en paus från bedjandet.
Sedan började ditt liv helas.
Du kom till ett behandlingshem. Hur gick det till?
- Situationen blev ohållbar där på ungdomshemmet, -
för jag klarade mig inte utan läkemedel.
Ibland missbrukade jag även andra droger.
Jag fick varningar för den sakens skull.
Nu hade jag ju inte längre någon kontakt med min biologiska familj.
Inte heller riktigt med familjehemmet eller min syster.
Jag var ensam. Mina enda vänner fanns på ungdomshemmet.
Jag hade ingenstans att gå.
Man sa till mig på skarpen: -
"Om du använder droger en enda gång till, får du inte bo här."
Det skakade om mig så mycket att jag bara grät.
Jag hade berövats allt och såg ingen idé i att leva.
Jag hade ofta försökt begå självmord, -
hållit på och skurit mig själv och varit självdestruktiv.
Men nu var det allvar. Jag orkade inte med en enda dag till.
Jag tänkte att jag skulle hoppa under ett tåg eller något dylikt -
så snabbt som möjligt.
Just när jag funderade på om jag skulle göra detta, -
kom jag ihåg profetiorna, och jag förstod -
att Gud skulle kunna använda mig.
I det ögonblicket då jag tog tag i Guds löften, -
började undren strömma in i mitt liv.
Jag kom att tänka på ett e-mejl från en annan troende -
som jag låtit veta att jag inte orkade leva, -
för att allt var så kaotiskt.
Den personen hade känt en inre maning -
att uppmana mig att kontakta behandlingshemmet "Framtidsporten".
Jag gjorde det och kände en sådan lättnad.
All sorg och smärta försvann med detsamma.
Redan samma dag togs jag in där. Det var ett under.
- Att få en plats där är visst ingen självklarhet. - Nej.
Just den helgen hade någon flyttat ut från det rum -
som jag nu fick vara i över helgen, -
och den personen kom inte tillbaka.
Det var Gud som gjorde det möjligt för mig att komma dit.
Där var det alltså tryggt, och Gud helade dig där.
Ja. Jag var mycket trasig när jag kom dit.
Jag grät de två första veckorna. Redan när jag anlände dit, -
kände jag en stark närvaro av den Helige Ande.
Jag serverades kvällsmat, och min säng var bäddad, -
och jag tänkte att jag aldrig förr blivit älskad på det här sättet.
Jag kände att där fanns kärlek.
Kan du beskriva med några få ord hur ditt liv var tidigare?
Och hurdant är det nu?
Tidigare var jag mycket trasig inuti.
Jag hade identitetsproblem och kände skam som kvinna.
Jag var mycket förvirrad och kunde inte koncentrera mig.
Jag led ständigt av olika fobier och kunde inte sova på nätterna.
Jag kunde överlag inta vara ensam och bli självständig.
I dag är jag inte rädd och kan vara ett stöd för andra.
Jag är i balans och har inte längre sådana problem.
Det är ett under. Djupa förändringar har skett.
Känslan av otrygghet har helt försvunnit genom bön.
Tänk att du lärt känna en sådan förunderlig Gud.
Han har lyft dig upp ur djupa vatten, -
förändrat ditt liv och helat ditt hjärta.
Han har låtit dig känna ett nytt slag av trygghet, -
något som du inte upplevde som barn.
- Vill du här till sist visa din tacksamhet till Gud -
för allt Han gjort i ditt liv?
Ja. Tack, Herre, för att Du lyft mig upp ur döden in i livet, -
för att jag fått ett sådant liv jag aldrig hade kunnat föreställa mig.
Tack, Jesus!
Tack, Janina. Tack för att du delade med dig av din livshistoria.
Må ditt liv välsignas med Guds överflödande kärlek och glädje.
Var välsignad. - Tack.
VID KÄLLAN
I den här programserien intervjuar jag gäster -
som övervunnit livskriser tack vare Guds kärlek och kraft.
Om det här programmet gav dig kraft och hopp -
och du vill att även andra ska beröras av Guds kraft, -
får du gärna stödja Himlen TV7.
DONATIONER I SVERIGE Swisha 123 677 9300
DONATIONER I FINLAND Ring 0600 10070 (10,01 EUR + lna)
Ett varmt tack för ditt stöd!
DONATIONER I SVERIGE Swisha 123 677 9300
DONATIONER I FINLAND Ring 0600 10070 (10,01 EUR + lna)
Översättning: Himlen TV7