Minä ja vaimoni tulimme Tübingeniin opiskelijoina.
Minä opiskelin teologiaa ja vaimoni historiaa.
Aloimme rakentaa Jumalan valta- kuntaa ja perustimme seurakunnan.
Saimme nähdä, miten Jumala toimi ja ihmisiä tuli uskoon.
Se oli upeaa, mutta koimme samaan aikaan -
voimakasta vihollisen vastustusta ja monenlaisia hyökkäyksiä.
Aloimme rukoilla ja paastota.
Teimme kaiken, mitä pitääkin tehdä: paastosimme 40 päivän ajan -
ja rukoilimme kaupunkimme puolesta sen eri puolilla.
Mutta se ei auttanut.
Oli kuin kaupunkimme yllä olisi ollut pimeyden verho.
Tübingenin historia on täynnä antisemitismiä ja juutalaisvihaa.
Kun Tübingenin yliopisto perustettiin vuonna 1470, -
juutalaiset karkotettiin kaupungista yli neljäksisadaksi vuodeksi.
Vuonna 1933 Tübingenin yliopisto oli ensimmäinen yliopisto, -
joka julistettiin täysin vapaaksi juutalaisista.
Tübingenin yliopistosta tuli natsieliitin koulutuspaikka.
Niinpä aloitimme 40 päivän paaston.
Tuon paaston aikana me todella kohtasimme Herran, -
ja Herra puhui meille.
Herra sanoi, -
ettei meidän pitänyt tehdä parannusta vain esi-isiemme synneistä, -
vaan myös syyllisyydestä, joka oli meissä itsessämme.
Hän sanoi nämä sanat: "Isienne vaikeneminen on teissä."
Ihmettelimme, mitä se tarkoitti.
Ja sitten Pyhä Henki alkoi selittää sitä meille.
Tuota vaikenemista ei ole vain täällä Tübingenissä tai Saksassa, -
sitä on jokaisessa kansassa ja maassa.
Isämme ja isoisämme vain seurasivat hiljaa sivusta, -
kun heidän juutalaiset naapurinsa karkotettiin ja kuljetettiin pois -
ja juutalaisten elämä yksinkertaisesti kiellettiin ja heidät tapettiin.
Holokausti oli mahdollinen vain siksi, että suurin osa kansasta oli hiljaa.
Herra sanoi, että ellemme tekisi parannusta tästä hiljaisuudesta, -
kantaisimme sitä itsessämme.
Toinen hiljaisuus koskee kristinuskomme juutalaista perintöä.
Mistään ei näe, että uskollamme on juutalaiset juuret.
Me sanoimme: "Mutta Herra, mehän rakastamme ja siunaamme Israelia -
ja rukoilemme sen puolesta." Herra sanoi, ettei se riittänyt.
Juutalaisuus ei näkynyt seura- kuntamme elämässä mitenkään, -
vaikka uskomme juutalaiset juuret ovat siunauksemme lähde.
Kysyimme: "Herra, mitä haluat meidän tekevän?"
Hän sanoi: "Menkää aukiolle, jolla natsit järjestivät paraatejaan, -
ja alkakaa kutsua sinne juutalaista elämää."
Silloin oli hanukan, juutalaisten valon juhlan aika.
Sitä juhlitaan vähän ennen joulua.
Vietimme tuolla aukiolla hanukkajuhlaa pienellä porukalla.
Sitten Herra sanoi: "Toivoisin, että menisitte kaupunginmuurille -
ja kutsuisitte sinne juutalaista elämää."
Ihmiset seisoivat ympärilläni, ja sanoin: -
"Toivotamme juutalaisen elämän tervetulleeksi tähän kaupunkiin."
Se ei ollut mikään suuri tapahtuma, -
mutta kun sanoin nuo sanat, pimeyden muuri murtui.
Siitä alkoi kaupunkimme muutos.
Seurakuntamme jäsenet alkoivat kertoa omia tarinoitaan aiheesta.
Jonkun isoisä oli kertonut olleensa vartijana keskitysleirillä.
Toisen isoisä oli kertonut osallistuneensa joukkoampumiseen.
He kertoivat kamalia tarinoitaan, -
joita lapset ja lapsenlapset eivät olleet koskaan ennen kuulleet.
Ne mursivat heidän sydämensä, ja he alkoivat tehdä parannusta.
Se ei ollut mikään hetkellinen parannus, josta vain puhutaan, -
vaan sitä kesti viikkoja ja kuukausia.
Kuvittele, jos oma isoisäsi olisi ollut natsi -
ja syyllistynyt juutalaisten tappamiseen.
Tämä ei koskenut vain muutamia seurakuntalaisia, vaan kymmeniä.
Parannuksenteon henki valtasi seurakuntamme.
Amerikkalainen ystäväni tuli käymään. Kun hän kuuli tästä, hän sanoi, -
että asialle pitäisi tehdä paljon enemmän, sillä se oli niin tärkeä.
Hän kysyi, saisiko kertoa siitä amerikkalaisille ystävilleen.
Sitten eräs holokaustista selvinnyt nainen soitti ja kysyi, -
saisiko tulla mukaan.
Hän sanoi tuovansa mukanaan 30 muuta holokaustista selvinnyttä.
Niin hän tuli Saksaan mukanaan -
holokaustista selvinneiden ihmisten jälkeläisiä.
Meillä oli hieno tapahtuma, -
johon osallistui natsien ja holokaustista selvinneiden jälkeläisiä.
Holokaustin uhrit istuivat edessämme, ja natsien jälkeläiset, -
joiden isät ja isoisät olivat murhanneet juutalaisia, -
pesivät holokaustin uhrien jalat.
Se oli väkevä sovintojuhla, ja Jumala oli vahvasti läsnä.
Ensimmäinen marssi oli nimeltään Elämän marssi, -
koska kuljimme vanhan kuolemanmarssin reittiä.
Halusimme kääntää asian ylösalaisin niin, että kuolemasta tulisi elämää.
Marssi kesti neljä päivää, ja vaelsimme siunauksesta toiseen.
Marssin päätepiste oli Dachaun keskitysleirin muistomerkki.
Jerusalem Post -lehdessä oli otsikko: -
"Entinen natsikaupunki Tübingen pyytää anteeksi."
New York Timesissa oli pieni artikkeli.
Kaikkialla pyyhki kuin Pyhän Hengen tuuli.
Herra sanoi, ettei se ollut vielä ohi.
Hän kysyi, olinko valmis seuraavaan Elämän marssiin.
Ja niin syntyi Elämän marssi -liike.
Ensin se oli pieni joukko, muutama sata ihmistä.
Seuraavana vuonna väkimäärä moninkertaistui, -
ja osallistujia oli noin tuhat kymmenistä eri seurakunnista.
Sitten meidät kutsuttiin Ukrainaan.
Järjestimme Elämän marsseja kuudessatoista kaupungissa, -
ja niihin osallistui yli 4 000 ihmistä kahdesta sadasta seurakunnasta.
Mukana oli poliitikkoja ja juutalaisten edustajia.
Huomasimme, että kaikkialla, missä pyysimme anteeksi -
ja teimme parannusta, se avasi juutalaisten ystäviemme sydämet.
Ensimmäinen Elämän marssi järjestettiin tänä vuonna, 9.7.2017.
Marssimme Drancyn keskitysleiriltä -
Bobignyn rautatieasemalle, jolta oli lähtenyt juutalaisten kuljetuksia.
Aamulla kerroimme eri puolilta Ranskaa tulleille osallistujille, -
mitä täällä oli tapahtunut. Meistä heidän oli tärkeää tietää se.
90 prosenttia karkotetuista juutalaisista aloitti matkansa täältä.
Itse marssi alkoi kahdelta iltapäivällä.
Monet viranomaisten edustaja ottivat kutsumme vastaan.
Mukana olivat mm. Ranskan Israelin-suurlähetystön edustaja, -
eräs rabbi ja katolilainen pappi -
sekä molempien kaupunkien, Drancyn ja Bobignyn edustajat, -
pormestarit tai varapormestarit. He kulkivat mukana loppuun asti.
He puhuivat Ranskassa esiintyvästä antisemitismistä.
Se on nykyisin tärkeä aihe, joka meidän on jälleen kohdattava.
Emme saa työntää päätämme pensaaseen.
Meidän pitää kohdata menneisyys voidaksemme kohdata nykyhetken.
Olimme iloisia Saksan Elämän marssi -liikkeeltä saamastamme tuesta.
Sieltä tuli 60 ihmistä, -
ja he toivat mukanaan juutalaista musiikkia ja juutalaisia tansseja.
Meillä oli muistovaunu, -
ja juutalaisia tansseja esitettiin paikoilla, -
joissa oli tapahtunut pahoja asioita. Se oli todella koskettavaa.
Saksalaiset natsikiduttajien jälkeläiset todistivat -
ja antoivat väkevän lausunnon, joka liikutti juutalaisia ystäviämme -
ja muita tilaisuuden osallistujia syvästi.
Eräs rabbi tuli sanomaan, että tapahtuma liikutti häntä.
Hän ei ollut valmistautunut tällaiseen tilaisuuteen.
Jobstin sanat liikuttivat häntä, ja hän kutsui tätä rakkaaksi ystäväkseen.
Kyse ei ollut enää muodollisuuksista, vaan ihmiset puhuivat sydämestään.
Se oli hieno hetki.
Eri puolilta Ranskaa tulleet ihmiset toivat sovinnon eleenä -
kukan tai kaupungistaan tuomansa kiven.
Lausuimme kaupunkien nimet, -
ja he laskivat kukat ratakiskoille.
Kuulimme paljon todistuksia siitä, että tämä hetki kosketti ihmisiä.
Moni koki tilaisuuden kuin niiden rakkaidensa hautajaisina, -
jotka oli kuljetettu kuolemanleireille.
On tärkeää, että niin kansa kuin historioitsijat myöntävät, -
että historiamme on täynnä syyllisyyttä.
Voimme lopettaa vaikenemisen tekemällä parannusta synneistämme.
Se on monivaiheinen prosessi.
Ensimmäinen askel on aina tuoda esiin totuus siitä, -
mitä on tapahtunut perheessä, kaupungissa tai maassa.
Se ei yleensä ole kovin suosittua.
Esimerkiksi totuuden kertominen perheen historiasta on vaikeaa.
Monet perheet haluaisivat unohtaa tällaiset asiat, -
mutta voimme kohdata Jeesuksen totuutena vain, jos puhumme totta.
Vain silloin Totuuden henki voi tehdä meidät vapaiksi.
Usein meidän pitää myös kohdata totuus, -
jotta pääsemme toiseen vaiheeseen, -
jossa annamme totuuden koskettaa ja ravistella itseämme.
Usein teemme parannusta vain huulillamme, -
mutta se ei vaikuta sydämeemme.
Niinpä toinen askel on antaa totuuden koskettaa itseään.
Silloin olemme aidosti pahoillamme -
ja tunnemme teostamme tuskaa.
Parannuksenteko saa alkunsa tästä toisesta askeleesta.
Vasta silloin voimme todella pyytää anteeksi.
Kun tunnemme itse tuskaa, voimme myös nähdä Jumalan tuskan.
Tuollainen parannuksenteko muuttaa meidät.
Parannuksenteko on aitoa vain, jos myös käytöksemme muuttuu.
Jos jatkamme vaikenemista parannuksenteon jälkeen, -
emme ole todella tehneet parannusta.
Jos taas kadumme syntiämme ja sen jälkeen avaamme suumme -
ja alamme puolustaa ja siunata Israelia ja vastustaa antisemitismiä, -
silloin olemme todella tehneet parannuksen tästä synnistä.
Tämä prosessi, joka ravistelee sydäntämme ja muuttaa sen, -
on Elämän marssin ydin.
Siksi Elämän marssissa tarvitaan nämä kolme kohtaa.
Muistaminen ja totuuden puhuminen ovat ensimmäinen kohta.
Toinen kohta on sovitus -
Jeesuksen ristin, veren ja armon -
sekä anteeksi pyytämisen kautta.
Kolmas kohta on se lopputulos, että alamme puolustaa Israelia -
ja vastustaa antisemitismiä nykyajassa.
Se on Elämän marssin sydän, ja se on murtunut sydän.
Uskon, että Herra todella käyttää Elämän marssia näinä lopun aikoina.
Uskon itse, että tunnustautuminen Israelin kannattajaksi -
on kansoille elintärkeä asia ja muuttaa niitä.
Olennaista tässä on, ettemme tee sitä vain seurakunnan sisällä.
Meidän pitää kutsua seurakunnat ulos kaduille, -
koska Raamatussa lukee, -
että seurakunnat vaeltavat kaduilla kohti Jerusalemia.
Jumala käyttää julkista tilaa.
Olemme todella hyviä siunaamaan Israelia seurakuntamme sisällä, -
mutta kansakuntia on aina muutettu kaduilla.
Muutos tapahtuu julkisuudessa.
Jeesus ei perustanut raamattukoulua Kapernaumiin ja piiloutunut sinne, -
vaan kulki opetuslastensa kanssa pitkin Galilean ja Jerusalemin katuja.
Ja Israelin kansa käveli Egyptistä Luvattuun maahan.
Ja Abraham kulki koko sen maan poikki.
Meidän on seurakuntana opittava menemään kaduille.
Suomennos: Anni Lähteenmäki