KUNINGRIIGI TUUL
Tere tulemast taas saatesarja "Kuningriigi tuul".
Kui Jeesus naaseb kuningana Jeruusalemma
ja saabub Tema kuningriik, taastab Ta kõik.
Taastamist saame maitsta juba seal, kus liigub Tema Vaim.
Jumal tegutseb nii rahvaste kui üksikisikute elus.
Paavo Siirama koos naise Liisaga
on taastamist väga isiklikult kogenud.
Neil on käsil 40. koosveedetud aasta.
Nad tähistasid seda Jeruusalemmas, kus nad Issanda asju ajasid.
Eriti kalliks sai neile Hauaaed, mida nad tihti külastasid.
Paavole ja Liisale oli ühine aeg Jeruusalemmas ime,
kuna Paavo kaotas 15 aasta eest insuldi tõttu töövõime
ja ka võime enda eest hoolitseda.
Paavot peeti paranematuks ja lootusetuks juhtumiks.
Jumalale on siiski kõik võimalik.
Paavo insult muutis 1998. a täielikult Siirama pere elu.
Teda hooldati algul kodus ja hiljem hooldekodus, kokku 13 aastat.
1,5 aasta eest andis Jeesus eestpalvetajale tõotuse,
et Ta taastab Paavo.
Naaseme alustuseks aega, mil Paavo insuldi sai.
Sain insuldi Itaalias.
Olime naisega Itaalias tütre leerireisil saatjateks.
Kõik vaatamisväärsused olid juba üle vaadatud.
Ühel hommikupoolikul olime rannas. Päike paistis kuumalt.
Keskpäeva paiku tulime sisse ja läksin magama.
Kui üles ärkasin, oli kõik sassis.
Isiksus muutus nii, et ta tahtis poes mulle tingimata suitsu osta,
kuigi ma polnud kunagi suitsetanud. Aga ta ei tahtnud lahkuda.
Ta ei leidnud hotellitoas vihmavarje, kuigi need olid laual.
Kui ostma läksime, ei osanud ta otsustada,
mida tahtis.
Ja kui sinna suundusime, kõndisin vastu puud,
kuna koordinatsioon oli sassis.
Sümptomid läksid üha hullemaks. Arvati, et Paavol on päikesepiste,
ning seetõttu ei läinud me arsti juurde.
Paavo oli töötanud 25 aastat Nokia mobiiltelefonide süsteemidega.
Ta valmistus perega pikemaks tööreisiks Hiinasse.
Paavo töötas eksperdina mobiilivõrkude kavandamises.
Naasin insuldi järel tööle ja üritasin seal käia,
kuid ei mäletanud midagi.
Mõistsin asju ekraanil, aga ei osanud neid kuidagi arendada.
Mul polnud ühtki idee. Kõik oli kuidagi tühi.
Paavo ei tundnud end haigena, kuigi ei tunnistanud raha
ega mäletanud arvutinuppe.
Muutus ka tema käitumine.
Varem rahulik pereisa kihutas tööautos teistega võidu.
Mõne nädala pärast palus üks sõber mul kirja panna, mis Itaalias juhtus,
ning soovitas arsti juurde minna.
Paavo läks arsti juurde, et talle prillid kirjutataks,
lootes nii tööle tagasi pääseda.
Kuid arsti juurest lahkudes tundis ta taskus kirja,
näitas seda arstile ja too mõistis, et asi on tõsisem.
Kohe järgmisel päeval saadi tomograafi pilt
ja tuvastati insult.
Arstid leidsid mu peast väikse ummistuse,
mis oli juba Itaalias sümptomid tekitanud.
Paavo diagnoosiks oli raske insuldijärgne seisund,
mis mõjutas lisaks käitumisele ka keelt ja mälu.
Laste vanused ja kogu pere ühine ajalugu oli kadunud.
Arstide sõnul oli insult väike, kuid sügaval talamuse piirkonnas
ja närvilõpmete ristmikul, nii et see mõjutas isiksust.
Viie aasta sees ennustati suuremat, tapvat insulti.
Arstid ja sotsiaalsüsteem ei uskunud, et Paavo terveneks.
Kõik pidasid olukorda püsivaks.
Insuldi ajaks oli Paavol ja Liisal selja taga juba 26 ühist aastat.
Nad olid tutvunud õpingute ajal Riihimäel.
Liisa oli palunud Jumalalt abikaasaks just Paavot,
kuigi muidu teda tol ajal vaimsed asjad ei huvitanud.
Paavo ja Liisa abiellusid 30. detsembril 1972.
Nad kolisid kolm aastat hiljem esmasündinuga Järvenpääle.
Seal sündis veel 3 last.
Samal ajal kolis sinna üks teinegi pere.
Kuulsime, et nad on usklikud.
Nad käisid meil külas.
Arutasime igasuguseid asju.
Liisa ütles, et õnneks ei räägitud usuasjadest miskit erilist.
Enne lahkumist, küsisid nad siiski, mida Jumalast arvame?
Mu süda hüppas kurku.
Tulin ise leerikoolis usule, kuid see jäi unarusse.
Jäin maailma tuultes triivima.
See oli nagu uus Jumala kutse.
Mõtlesin ka, et olen leerikoolis käinud,
et sellest ehk piisab juba.
See tekitas sisemise tormi.
Paavo lubas alustada uuesti piiblilugemist ja usuelu.
Minu jaoks oli see suur muutus ja imestasin, kust sellise mehe sain.
Jumal vastas: Ise palusid ju. Seejärel olin sisimas veelgi rahutum.
Peagi suri ootamatult minu isa.
Siis sattusin endaga konflikti ja mõtlesin:
Mis siis, kui ma ei suuda surivoodil andestada?
Ma ei tundnud, et oleksin pattu teinud.
Jumal hakkas minuga rääkima
ja kolm nädalat hiljem rääkisid sõbrad, kuidas usule tulla.
Õhtul hilja põlvitasime Paavoga ja andsin omagi elu Jeesusele.
See muutis kogu pere elu väga otsustavalt.
Paavo ja Liisa hakkasid aktiivselt osalema nii omas koguduses
kui teisteski usklike osadustes.
Meil oli viis aastat peregrupp.
Külastasime kodusid.
Algul polnud see seotud kogudusega, käisime sõpradega inimestel külas.
Seejärel otsustas kogudus õla alla panna
ja käisime koguduse nimel inimestele Jeesusest rääkimas.
Seejärel läks Liisa ka kogudusse tööle
ning jäi Järvenpää koguduse diakoniametist
1997. a õlahaiguse tõttu pensionile.
Kohe järgmisel aastal sai Paavo insuldi
ja Liisa hakkas teda hooldama.
Paavo haigestumise aeg oli mulle väga raske,
kuna sellest ei saanud kellegagi eriti rääkida.
Lastele mõnevõrra rääkisin, aga kui Paavo haiguse tõttu
varasemaid naabreid ja sõpru enam ära ei tundnud,
muutus ta tigedaks ja kedagi ei saanud enam külla kutsuda.
Vaid kaks minu sõpra ei nõustunud sellega,
et nad ei saa meile külla tulla.
Kõik ülejäänud sõbrad vajusid ära. Elu muutus väga väikseks.
Olime vaid koduses seltskonnas.
Me ei saanud enam haagissuvilaga kuhugi sõita.
Algul ta küll sõitis autoga, kuid hiljem mitte.
Ta võis keset sõitu hakata midagi armatuurlaualt otsima
ja arst keelas autojuhtimise ära.
Enne haigestumist olime korteri müüki pannud,
Itaaliast saabudes oli see müüdud.
Kolisime Helsingisse.
Pakkisin üksi kogu korteri kokku. Paavo ei saanud palju aidata.
Ta ei suutnud keskenduda, tiris vaid kaste ühest kohast teise.
Oli palju pisaraid ja valu ja hirmu,
millal see järgmine suur insult tabab.
Väliselt ei tundunud Paavo haigena,
ja võis teistele üsna hea vormi mulje jätta.
Ometi ei osanud ta kodus enam midagi parandada,
ega suutnud isegi nimekirjaga poes käia.
Paavo käitumine oli nii eriline,
et teiste juuresolekul võis ta jätta täiesti terve mulje,
ja vaid mina nägevat tema haigust.
Ta ise eitas oma haigust tõsiselt.
Olin ametlik omaksest hooldaja. Maakonnast öeldi,
et mul pole mingit vajadust vabade päevade järgi,
kuna Paavo saab hakkama ja pole ratastoolis,
kuigi ta kaldus pidevalt vasakule, toetus mu käsivarrele
ega näinud kõike vasakul.
Ta läks tihti punase tulega üle tee, öeldes, et autodel on ju pidurid.
Ta mängis internetis hasartmänge ja viis hõbedat panti,
et raha välismaale saata ja suurt kasumit võita.
Ta ei mõistnud, et tegemist on pettusega.
Minusse suhtus ta kerglaselt
ja mõtles, et võib kõigiga avalikult flirtida.
Minu suhtes poleks tal nagu mingeid tundeid olnudki.
Palusin tal vahel end kallistada,
aga kui ta seda tegi, polnud seal mingeid tundeid.
Pärast mõtlesin, et poleks pidanud palumagi.
Vahel tuli tunne, et ei jaksa enam. Nutsin siis Jumala ees
ja hüüdsin: Miks? Palusin, et Jumal midagi teeks,
kas võtaks Paavo ära või tervendaks ta,
aga et see valu ära lõppeks.
Pärast 8 aastat Paavo eest kodus hoolitsemist,
põles Liisa läbi.
Arst ütles: Kas lõpetad või sured.
Olin vaimselt ja füüsiliselt täiesti kurnatud.
Ütlesin, et keegi ei saa ju lõpetada abikaasa hooldamist.
Arst ütles: Mina saan.
Ta organiseeris Paavole koha ööpäevaringses hooldekodus.
Hooldekodu aeg oli mulle tollal väga raske,
kuna seal oli palju inimesi, kellega polnud millestki rääkida
ega polnud mingit suhtlemist. Olin oma toas üksi.
Tegelesin oma arvutiga ja vaatasin telerit.
Hooldekodus hakkas Paavo kergeid paranemismärke näitama.
Ta hakkas jooksmas käima
ja suutis kahe aasta pärast seenioridekorterisse kolida.
Tõeline läbimurre tervenemises toimus 2,5 aastat hiljem,
2011. a detsembris.
2011. a detsembris oli meil 39. pulmaaastapäev.
Nagu igal aastal, püüdsin siis, nagu ka kogu aasta vältel,
korraldada meile toredaid ühisüritusi.
Olin Paavoga pidevalt ühenduses.
Ta ei hoolinud küll üritustest palju, aga tuli ikka kaasa.
Läksime ooperisse,
kus meil oli tellitud kohvi ja konjak ja koogikesed.
Pärast neid üritusi, toimetas Paavo mind koju,
sest talle oli tellitud autoteenus lausa 2032. aastani,
kuna tema seisundit peeti püsivaks.
Tol õhtul tuli ta minuga uksest sisse ja vastupidiselt ootustele
ta üllatuslikult kallistas mind, nii et seal olid ka tunded juures.
Ta isegi suudles mind. Olin suures segaduses,
kuna seda polnud 13,5 aastat juhtunud.
Tol õhtul ei läinud ta ära, vaid jäi minuga koju õhtut veetma.
Äkitselt oli tunne, et ei taha kuhugi minna,
vaid tahan teda kallistada.
See oli väga armas tunne. Jumal oli minus midagi teinud.
Arstide sõnul oli Paavo taastumine võimatu.
Jumalale on siiski kõik võimalik.
Enne muutust oli Jumal rääkinud
Paavo ja Liisa eest ustavalt palvetanud sõbrale
oma plaanist ja palunud tal Paavo eest palvetada.
Enne pulmapäeva oli Jumal andnud sõbrannale sõna:
Palveta Paavo eest. Ma taastan ta.
Me ei teadnud sellest midagi.
Kohtusin temaga pärast aastavahetust ja küsisin, kuidas läheb.
Ta vaatas mind ja küsis, kuidas hoopis minul läheb.
Mul hakkasid pisarad voolama ja naerma ajas ka samas.
Rääkisin talle toimunust. Temagi nuttis. Kallistasime.
See oli imeline hetk, kui ta Jumalalt sõna sai.
Nägime, et see sõna teostus meie pulmapäeval.
Jumal taastas Paavo isiksuse
ning ta suutis taas oma elu kontrollida ja tegutseda.
Lisaks sai Paavo täiesti uue õrnuse.
Seejärel tuli ta kevadel üha tihemini trammiga koju
ja jäi tihti ka ööseks.
Järgmise aasta mais Paavo loobus oma seeniorikorterist
ja kolis tagasi koju.
Oli imetore koju Liisa juurde tulla.
Loodan, et see annab lootust sarnases olukorras inimestele,
ja julgustab neid. Jumal on võimas ja Tema suudab.
Paavo ja Liisa on koos elanud 40 aastat.
Neil on juubeliaasta.
Vaid aasta pärast Paavo taastumispäeva
tulid nad Jeruusalemma oma 40. pulmaaastapäeva tähistama.
Nad naasid Jeruusalemma Jumala asju ajama veel suvelgi.
See uus elu on tõeliselt vägev, ma ei vahetaks seda millegagi.
Saame Liisaga koos olla.
Iisraeli tulek oli samuti Jumala juhtimine.
See ei saa tulla kuskilt mujalt.
Jumal teeb Paavo ja Liisa elus uut.
Jesaja 48:6b kõlab:
"Nüüdsest peale ma kuulutan sulle uusi asju
ja saladusi, mida sa ei tea."
Selle sain siin Iisraelis ja usun, et Jumal avab meile uusi,
salajasi asju.
Raske protsess ei tundunud enam tühisena.
Olen üsna uhke inimene olnud ja Jumal on pidanud mu põlvili sundima.
See on olnud Jumala kool, mis mul tuli läbida.
See oli raske, sisaldas palju pisaraid
ja palju palvet ning Jumala ees üksiolemist.
Nüüd tagasi vaadates, kui elu on päikseline ja õnnelik,
ja käimas on meie ühine 40. aasta,
tundub, et see oli seda väärt.
Väga tähtis kirjakoht on Roomlaste 8:28 -
"Ent me teame, et neile, kes Jumalat armastavad,
laseb Jumal kõik tulla heaks -
neile, kes on tema kavatsuse kohaselt kutsutud."
Mind on alati kõnetanud üks Piibli kirjakoht -
Ilmutuse 3:20 - Ennäe, ma seisan ukse taga ja koputan.
Kui keegi kuuleb mu häält ja avab ukse,
siis ma tulen tema juurde sisse
ning söön õhtust temaga ja tema minuga.
Jumal on mind päästnud.
See on täiesti kindel. See on nii tõsi.
Jumal saatis oma Poja Jeesuse lepitama kõiki minu üleastumisi
ja saan Tema laps olla.
2013. a novembris, 15 aastat pärast insulti,
läbis Paavo põhjaliku arstliku kontrolli.
Selle järgi on ta täiesti terve.
See, mida Jumala Vaim võib teha ühe inimese elus,
võib Ta teha ka rahvaste eludes.
Paljud rahvadki näivad olevat mingi insuldi saanud
ja on kaotanud oma tõelise identiteedi.
Jumala Vaim tahab nemadki taastada
ja vabastada nad tõelisse kutsumisse seoses Iisraeliga.
Palvetame lõpetuseks.
Aitäh, Isa, Sinu võimsa väe eest kõike taastada.
Aitäh selle eelmaitse eest!
Isa, tervenda kogu Soome
ja taasta see oma kutsumisse Iisraeli kõrval,
Jeesuse nimel. Aamen.
Kuningriigi tuule saated
valmivad Iisraelis vaatajate rahade toel.
Kui soovid osaleda saatetegemises oma panusega,
võid toetada TV7 Eesti kanalit helistades annetustelefonil:
900 1777 (kõne hind 7 euri).
Lisainfo: www.tv7.ee
Tõlge: Monika Jaaguri