Tervetuloa Kulmakivelle.
Kulmakivi-ohjelmassa kuullaan tarinoita ja Jumalan ihmeitä.
Olen Nanku Anttila. Tänään olen Harjun perheen luona.
Tervetuloa Mika-Petri ja Marita Harju. - Kiitos.
Ollaan nyt tosiaan täällä teidän kotona Jyväskylässä, -
ja mulle välittyi teistä hyvin tämmöinen -
elämänmyönteinen, elämää täynnä oleva elämä.
Kysyisin vähän teiltä, että mitä teidän elämään kuuluu?
Meidän elämään kuuluu 6-henkisen perheen arkista touhua.
Vauhti päällä. Kaikki menee ja tulee johonkin, -
ja yritetään kohdata ruokapöydässä illalla.
Eli hyvin elämää täynnä olevaa elämää. - Kyllä.
Teillä on pitkä avioliitto takana. Teillä on monta lasta.
Vähän mennään sinne historiaan, ja kysyisin, että ketä te olette?
Aloita vaikka Mika-Petri. Sua sanotaan Mipeksi.
Olen Länsi-Suomesta kotoisin, ja tota noin...
Mitäs mä osaisin itsestäni sanoa.
Opiskelujen jälkeen olen lähtenyt eri puolelle Suomea, -
ja työn mukanakin asunut eri puolella Suomea.
Lopulta päädyttiin tänne Jyväskylään.
V. 2006 muutettiin tänne.
Eli tulin tänne töihin. Olen opettajana.
Semmoista taustaa mulla. - Okei.
Ja Marita?
No, oon Jumalan ihme siinä mielessä, -
totta kai kaikki muutkin on, mutta yhden pisteen lapsena synnyin.
Rukousten ansiosta olen hengissä.
Uskovaiseen perheeseen synnyin.
Olen kokenut monenlaisia ihmeitä elämän aikana.
Vau. Mitä tarkoittaa yhden pisteen lapsi?
Sain yhden pisteen siitä, että olin hengissä.
Edellispäivänä oli Lohjan sairaalaan tuotu semmoinen kone, -
että sillä mut pystyttiin siirtää Helsinkiin Lastenlinnaan, -
jossa vietin ensimmäisen kuukauden.
Sanottiin, että pitää tarkkailla - oliko se 1,5 vuotta, -
että tuleeko musta sokea, kuuro tai aivovammainen.
Ihmiset rukoili ihan hirveesti.
Sitten tipuin betoniportaat vaunujen kanssa alas, -
ja tipahdin vaunuista pois. Kallo halkes 3 kk ikäisenä.
Se ei ollut itsestään selvää, että oikeasti olen tässä.
Joku tarkoitus on elämällä.
Se, että tiedän lähtökohtani olleen näin heikko, -
niin olen halunnut elää sit täysillä hengellistä elämää.
Synnyin uskovaiseen perheeseen, niin se on mulle luontevaa.
Kasvoin siihen. Mulla ei ole uskoontulopäivää, ei semmoista ole.
Olen vain kasvanut siihen. - Vau!
Tosi hienoa, että olet tässä kaiken tämän alun jälkeen.
Teidän elämää yhdistää tietynlainen seikkailu tosi vahvasti.
Te ootte mm. Venäjällä ollut tosi paljon. Kertokaa siitä lisää.
Lähdin Venäjälle, ennen kuin oltiin edes tavattu toisiamme.
Lähdin yleensä venäjää lukeen, -
koska opettajani sanoi, että ei kannata lukea venäjää.
Se on tarkoitettu vain niille, joilla on hyvä kielipää ja jotka on lahjakkaita.
Ajattelin, että mulle ei sanota tuolla lailla, -
että varmasti alan lukea venäjää.
Siitä lähdin opiskelemaan, ja eihän se helppoa ollut.
Meinasin lopettaa moneen kertaan, mutta sitten kuitenkin päätin, -
että vaikka lukiossa olin meidän ryhmän huonoin, -
ja hirveästi tein töitä selviämiseni eteen, niin päätin sitten, -
että jotta saisin pisteen lisää opiskelua varten, -
niin rukoilen Jumalalta, että anna se 1 piste, en tarvitse enempää.
Voin toki ottaa vastaan enemmänkin, mutta se 1 riittää.
Kirjoitin ylioppilaskirjoituksissa 3 pistettä vaille täydet -
venäjän kirjoituksista. Se oli merkki siitä, -
että ehkä Jumala haluaa, että lähden kieliä opiskelemaan.
Mielessäni ei käynyt kielten opiskelu, ne ovat niin vaikeita, kaikki kielet.
Mutta sitten päätin panna paperit hakemaan.
Pääsin. Sain venäjän, sain englannin.
Pääsin opiskelemaan vielä aineen opettajaksi.
Sekään ei ollut itsestään selvyys.
Mulle sanottiin, että älä hae, koska vain 5 pääsee vuosittain.
Sanoin, että ei, mä haluan mennä sinne. Se oli aivan ihme, että pääsin.
Tämän takia lähdin opiskelujen aikana Venäjälle töihin.
Sieltä sitten, niin yksi porukka, joka siellä teki lähetystyötä, -
niin nappasi mut tulkiksi.
En hirveäsi osannut, koska olin vasta vähän aikaa lukenut, -
mutta ei ollut vaihtoehtoja.
Me kierrettiin Karjalan kyliä siinä, ja minä käänsin.
Meillä oli useampi kokous päivässä. Yksi tilaisuus oli semmoinen, -
että ajattelin, että en jaksaa enää yhtään. Tää oli tässä.
Sanoin, että rukoilkaa puolestani. Mua rupesi itkettään.
"Tästä ei tule mitään." Ne rukoili, ja mentiin pitää kokousta.
Venäläiset ystäväni tulivat sinne telttaan jossain kohtaa sisään, -
ja sanoi, että onko teillä tulkki vaihtunut.
Kuulostaa aivan aidolta kieleltä.
En muista siitä kokouksesta mitään, koska siinä oli Jumalan Henki läsnä.
Käänsin tajuamatta, mitä mä käänsin.
Sen jälkeen kaikki halusivat antaa elämänsä Jeesukselle.
Se oli käsittämätöntä.
Tämä ei jäänyt ainoaksi, tämmöisiä tapahtui tosi paljon.
Palasin Venäjälle yhä uudestaan joko tulkiksi tai laulajaksi, -
milloin miksikin. Tässä lauluihmeessä tapahtui niin, -
että mulla meni ääni kerran siellä, enkä pystynyt sanomaan mitään, -
mutta tilaisuudessa pyydettiin, että enkö vois nyt laulaa.
Sanoin Jumalalle, "Tulin kyllä tänne laulamaan, -
mutta en edes voi vastata, että en voi laulaa.
Sä olet kaikkivaltias Jumala. Sä voit antaa mulle äänen."
Sanoin, että katotaan ja rupesin laulamaan.
Pystyin laulamaan aivan normaalisti. Ihmiset oli ihan otettuja.
Kun olin laulanut pyydetyt laulut, niin mulla ei taas ollut ääntä.
Se riitti vain niihin lauluihin.
Jos Jumala pyytää johonkin, -
niin Hän kyllä vastaa siitä, että se homma toimii.
Jossain vaiheessa, kun loppu nää humanitääriset tulkkauskeikat.
Ne muuttu Love for Kids -keikoiksi, ja siihen tuli Mipe mukaan.
Ja se kesti teillä useamman vuoden.
Olitteko te Love for Kids -toiminnassa mukana?
Joka tarkoittaa mitä?
Me oltiin kesäisin siellä lasten leirillä.
Siellä oli erilaista ohjelmaa.
Lähinnä se oli päihdekasvatusta ja kulttuurivaihtoa, -
mutta mahdollisuuksien mukaan myöskin kristillistä ohjelmaa.
Riippui aina leiristä ja leirin johtajasta, kuinka siellä sai olla.
Mutta kaikkea, leikkejä. Osallistuttiin kaikenlaiseen toimintaan mukana.
Aina jos oli mahdollisuus, niin laulettiin ja -
pidettiin hengellistä ohjelmaa. - Joo.
Te kävitte siellä useamman vuoden ajan, -
jonka jälkeen Venäjä vaihtui johonkin toiseen.
Hmm. Joo.
Tuntui, että meidän paikka ei enää ole Venäjällä.
Se oli sellainen tunne.
Sitten meidän kuopus, Robin, syntyi.
Rupesin käymään Jyväskylässä perhekerhossa Robinin kanssa.
Kerran siellä sanoin, että me haluttais tehdä jotakin Jumalan työtä.
Mutta tuntuu, että se ei ole enää Venäjä, että mikä se vois olla.
Me rukoiltiin porukalla, ja seuraavana päivänä yks kerhon henkilöistä soitti, -
ja sanoi Jumalan puhuneen hänelle Teen Street -työstä.
Ihmettelin, mikä ihme Teen Street työ.
Olin nimen kuullut, mutta mitä se tarkoittaa?
Meille selitettiin, että se on kansainvälinen -
nuorten kristillinen leiri Saksassa, -
jossa on noin 3000 nuorta kerralla, 13-17 vuotiaita.
Siellä, koska on niin paljon nuoria, pitää olla paljon ohjaajia.
Heidän periaate on, että he eivät halua, että perheellisistä ohjaajista -
toinen joutuisi jäämään kotimaahan ja toinen lähtisi ohjaajaksi, -
koska siellä tarvitaan tulkkeja, siellä tarvitaan vaikka mitä.
Että perheet saisi olla yhdessä.
Sinne tarvittiin pariskunta, joka voisi koordinoida perhetyötä niin, -
että lapset voi tulla mukaan ja vanhemmat saa tehdä töitä, -
ja joku huolehtisi lapsista.
Ajattelin, että eihän meillä ole kokemusta tämmöisestä.
Mutta kun ne kuuli, että me ollaan tehty Venäjän työtä, -
niin ne sanoi, että siinä on riittävästi meriittiä.
"Jos olette siellä selvinneet, niin tervetuloa hommiin."
Niin me lähdettiin 2016. - Niin taisi olla, joo.
Robin oli silloin vajaa 2-vuotias. Lähdettiin sinne.
Se, joka oli meidän edeltäjä siinä hommassa, -
neuvoi meitä, miten sitä hommaa tehdään.
Kun me yksi leiri mentiin ohjattuina siellä, -
niin me todettiin, että kyllä me selvitään tästä hommasta.
Ruvettiin tekemään sitä hommaa jatkossakin. - Vautsi.
Mitä tämä on antanut teidän koko perheelle tai teille?
Minkälaisia kokemuksia tai ajatuksia siitä on?
Sen työn myötä me ollaan myös menty koko perheenä sinne.
Ollaan yhdistetty siihen myös lomailua.
Ollaan käyty tutustumassa Eurooppaan, eri puolilla, samalla.
Se on ollut ihan mielenkiintoinen kokonaisuus.
Meidän lapset on tykänneet siitä tosi paljon.
Hengellinen leiri vieraassa maassa, uusia kavereita, -
niin ne on olleet aivan innoissaan siitä. Aina tykkää tulla mukaan.
Meillä on usein semmoinen vähintään 1 kk reissu, kun me lähdetään.
Ollaan pakkaantuneena autoon 6 henkeä.
Edelliskesänä oli niin, että Lari tuli Ruotsista kesätöistä.
Hän lensi suoraan Unkariin. Siellä me vasta tavattiin Lari.
Sitten lähettiin ajamaan eteenpäin.
Se on parisuhde- ja perheterapiaa. Sieltä ei pääse karkuun.
Siellä tulee juteltua kaikesta mahdollisesta.
Se on hirveän antoisaa.
Minkä kokoisista leireistä me puhutaan?
Saksassa me puhutaan 4000 hengen leiristä suurin piirtein.
Venäjälle me puhutaan parinsadan hengen leiristä.
Venäjän pioneerileireillä oli paikallisia venäläisiä.
Venäjän kulttuuriin kuuluu laittaa lapset kesäsiirtolaan.
Vanhemmat ovat töissä, kun lapset ovat 1-2 kk leirillä.
Vanhemmat käy heitä katsomassa.
Sinne ei oltu pyydetty virallisesti hengellistä ohjelmaa, -
jotkut leirit sen pyysi, vaan kulttuurin vaihtoa.
Musiikki on tosi vahvasti teidän elämässä mukana.
Laulatteko te, soitatteko te? Koko perhe, vai? Erikseen vai yhdessä?
Kyllä me kaikki ollaan laulu- ja soittotaitoisia.
Ehkä Marita enemmän ja lapset, mä en niin paljon viime vuosina.
Mipe miksaa. - Sä miksaat? - Kyllä.
Jokaisella on oma paikka. - On.
Tytöt soittaa pianoa, Lari viulua ja rumpua.
Lari valmistuu muusikoksi, pääainee- na viulu ja sivuaineena rummut.
Se on ihana taustatuki. Laulan mielellään ja soitan pianoa.
Laulaessani voin kysyä Larilta, että meneeks tää ihan oikein.
Eli on ammattilaisen apua omasta pojasta siinä hommassa.
Tänään pistin ilmoituksen Robinista konservatorioon, -
jos hän voisi ensi vuonna siellä aloittaa.
Robin oli jo musaseikkailussa, jossa sai kokeilla eri soittimia -
viisi vuotiaana. Robin tykkäsi säveltää itse.
Hän laittoi Instaan muutaman sävellyksen.
Mutta nyt sitten Lari on opettanut Robinille rumpujen soittoa.
Netta on opettanut pianon soittoa.
Sinä, Mipe oot kova lintubongari ja luonto on lähellä teidän sydäntä.
Onko näin? - Kyllä.
Sitä olen harrastanut ihan pikkupojasta lähtien.
Muutenkin luonto, ja nyt ammatin puolesta biologin opettajana.
Näillä reissuillakin, kun käydään, niin ne luontokohteet on semmoisia...
Ne vähän ohjaa meidän reissaamistakin, -
liittyy siihen sitten.
Sinä, Marita, olet kielten opettaja. - Englanti ja venäjä.
Ja kaikesta vastustuksesta huolimatta oot opettajana.
Miltä se tuntuu näin jälkikäteen, kun aluksi sinulle sanottiin ei?
"Susta ei tuu tähän". Mutta nyt olet opettajana.
Millainen polku se on ollut?
Ne omat vaikeudet on semmoinen pääoma, -
että sitä ei opi opiskelemalla, eikä sitä saa ostamalla.
Kun mulla on ollut vaikeata, niin ymmärrän oppilaita, -
joilla on vaikeata. Yritän löytää niille apua siihen.
Olen sanonut, "Ei tämä ole ollut mulle helppoa.
Tiedän miltä tuntuu saada 4 kokeissa,-
tai kun ei oikeasti ymmärrä eikä pärjää. Kyllä sä selviät tästä."
Sit ne niin ku: "Ihan oikeasti?" Ihan oikeasti.
"Kun joudut tilanteeseen, että on pakko oppia jotain, -
niin sä opit sen viimeistään silloin.
Mut kyllä löydetään keinot, millä sä opit nää asiat."
Vautsi, se on varmaan rohkaisevaa monelle oppilaalle.
Mitä usko merkitsee teidän elämässä?
Se on koko ajan läsnä.
En mieti, että on erikseen tämä elämä ja uskon elämä.
Jumala on läsnä. Voin puhua Sille ihan niin kuin puhun sulle.
He kuuntelee mua, ymmärtää mua. vastaa mulle, jos haluaa vastata.
Tai antaa turvallisuuden tunteen, että Olen tässä ja pidän huolen susta.
En voi kuvitella olevani ilman sitä. Se olisi hirveätä.
Sanoit olevasi uskovasta perheestä, mites Mipe?
Mulla on sama. Ehkä vois sanoa, -
että nuorena, lapsena ajatteli, että pitää -
elää tietynlaista uskovaisen elämää.
Sitten iän myötä on vähän vapautunut, -
että ajattelee, että mä nyt elän, -
ja olen kaikkine vajavaisuuksineni se, mikä olen.
Mutta se on taustalla kuitenkin koko ajan se usko.
Ei se tarkoita, että pitää mennä tiettyyn aikaa kirkkoon, -
ja olla tiettyjä juttuja, vaan eletään sitä elämää.
Se on siinä mukana.
Niin kuin Marita sanoi, ei sitä voi irrottaa erilleen.
Kiitos, kun ootte olleet mukana Kulmakivellä.
Jatketaan Harjun perheen kanssa seuraavassa jaksossa.
Tekstitys: Ilpo Törnqvist