Tervetuloa tänne Kulmakivi-ohjelmaan.
Kulmakivi-ohjelmassa käydään lävitse Jumalan ihmeitä.
Olen Nanku Anttila, ja vieraanani tänään on Kati ja Vesa Rautasaari.
Tervetuloa. - Kiitoksia.
Ketkä on Kati ja Vesa Rautasaari? Kertokaa ihan omin sanoin.
Ok. Kati ja Vesa Rautasaari on aviopari.
Saarijärvellä asutaan tällä hetkellä, -
ja olemme kahden lapsen isä ja äiti.
Monessa mukana, myös seurakunnassa -
ja tämmöisessä Jumalan valtakunnan työssä. - Joo.
Mennään sitten vähän syvemmälle, että kuka on Kati.
Kerro Kati ihan omin sanoin. - Apua.
Te tuutte Saarijärveltä. Kuulutte siellä....
Saarijärven helluntaiseurakuntaan -
ja ollaan asuttu arviolta 18 vuotta Saarijärvellä.
Olen itse Jyväskylästä kotoisin.
Saarijärveltä ostettiin talo ja sinne muutettiin. - Ok.
Te teette jotain työtä siellä seurakunnassa?
Olen helluntaiseurakuntien vankilatyön -
valtakunnallinen koordinaattori.
Meidät on siunattu vankilalähetystyöhön yhdessä -
jopa perheenä sinne.
Teemme vankilalähetteinä työtä, -
ja organisoimme vankilalähetystyötä vankiloihin ja seurakuntiin päin.
Rikosseuraamuslaitoksen kanssa teemme yhteistyötä. - Ok.
Kuka on teidän työnantaja?
Olen Hyvä Sanoma ry:n palkkalistoilla. - Ok.
Kuinka monta vankila- lähetystyöntekijää Suomessa on?
Tällä hetkellä löytyy koulutettuja, joita meillä on rekisterissä, -
varmaan noin 70-80.
Kaikkeen kaikkiaan on semmoinen 140, -
mitkä toimii eri tehtävissä tukihenkilöinä.
Toimii seurakunnissa.
Sitten toimii vankilassa julistajana, todistajana, musiikissa.
Yhteensä löytyy noin 140. - Ok.
Palataas tähän vankilatyöhön kohta. Mennään taaksepäin.
Te tosiaan ootte tullut uskoon molemmat tahoillanne.
Kertokaa siitä lisää.
Tultiin itse asiassa ihan samana iltana uskoon.
Me on oltu yhdessä vuodesta -95, ja me tultiin uskoon vuonna 2003.
Minkälaisesta taustasta?
Ootteks te uskovaisesta perheestä tai mikä teidän tausta?
Miten te löysitte uskon? - En oo uskovaisesta perheestä.
Mulla ei oo mikään alkoholismi, eikä tän tyylinen tausta itellä, -
mutta hyvin rikkinäinen avioeron myötä. Oma tausta on sellainen.
On ollut paljon kipua ja pelkotilaa koko elämäni ajan.
Uskoon tulin oikeastaan, -
niin kuin oman elämän hukassa olemisen kautta.
Ystäväpariskunta kertoi meille Jeesuksesta 3 vuoden ajan.
En tiennyt Jeesuksesta mitään. En tiennyt, että Hän on olemassa, -
tai että Häneen voisi olla yhteydessä.
Muistan, kun joku luki minulle Raamatusta, että on Jeesus, -
kun mulla oli kova kuoleman pelko.
Ja sitten kertoi, mitä Jeesus on tehnyt mun puolesta, -
että voin pelastua - on Taivas.
Olin tosi hämmästynyt, vaikka oli ihan aikuinen, kun tulin uskoon.
Se oli tosi hieno juttu. En olis voinut kuvitellakaan elämän muuttuvan.
Onkin joku. Ei oo kuoleman jälkeen vain jotain pimeyttä ja pelkoa yms.
Olin tosi monissa kahleissa.
Semmoisissa: Huono itsetunto ja sen tuomat kaikki kahleet -
ja arvottomuuden tunne olivat tosi vahvoja omassa elämässä.
Mikä oli ehkä ratkaisevin tekijä uskoon tulossa oli se, -
että me yritettiin Vesan kanssa saada lasta 8 vuotta,
ja se kipu tuli niin suureksi. Eniten elämässä halusin olla äiti.
Muistan rukoilleeni: "Jos Sä olet Jumala olemassa, niin auta mua."
En rukoillut Jeesusta, kun en tiennyt Hänestä silloin.
Siitä puolen vuoden päästä olin raskaana, odotin Ronjaa.
Se oli semmoinen väkevä... Heti muistin, että olin rukoillut, -
että jos Jumala olet olemassa, niin auta.
Minua siunaa se, että monen rukous on se:
"Jos Jumala olet olemassa, niin auta". Ja Jumala auttaa.
Kun me Katin kanssa kohdattiin, niin oltiin eri maailmoista.
Mulla oli aika rankka tausta, tämmöinen vankilamenneisyys, -
ja kaikki ne loiveilmiöt, mitä siinä oli.
Kuinka ollakaan sitten, kuitenkin yhteen johdatuttiin.
Lähdin vielä viimeisen tuomion istumaan silloin.
Ajattelin, että jos toi ihminen oottaa mua sen tuomion ajan, -
niin tästä voi jotain tullakin. Ja näin siinä kävi, että Kati malttoi odottaa.
Sitten tultiin siviiliin.
Itse asiassa mulla tuli sama kuin Katillakin.
Me jouduttiin niin kovaan synnintuntoon sen kautta, -
että ymmärrettiin, että jos me ei jotain tehdä meidän elämällemme -
ja jatketaan samaa rataa, -
ja jos Jumalan Sana, Raamattu, pitää paikkansa, niin kuin meille kerrottiin,-
niin ymmärrettiin, että me mennään kadotukseen.
Ja se oli se juttu.
Kun siihen tuli Jumalan armo päälle ja sai synnit anteeksi, -
samana päivänä annettiin elämä Jeesukselle.
Seuraavana päivänä ihmettelin, kun ei tullut -olin aika häijy suustani-
ei tullutkaan enää niitä häijyimpiä sanoja.
Se oli ensimmäinen merkki, -
mutta kyllä se elämä lähti asteittain aivan täysin muuttumaan.
Jumala on johdattanut teitä monessa asiassa.
Mitä on suurimpia - tämä lapsiasia on tietysti suurimpia, -
mutta onko jotain, mitä tulisi mieleen?
Mä ihan samana päivänä, kun tulin uskoon, -
niin vapauduin kuoleman pelosta ja tosi monista asioista, -
vaikka se uuden elämän opettelu alkoikin siitä ja Jumalan prosessit.
Sisimmän uudistaminen alkoi siitä, -
että koin sen kaiken johdatuksena alusta alkaen tähän päivään, -
kun teemme tätä työtä ja kohdataan ihmisiä.
Me ei voitaisi tehdä sitä tällaisina persoonina ilman menneisyyttä, -
ja Jumala ei olisi sallinut tiettyjä asioita, -
mitkä on tänä päivänä Jumalan voitto.
Elämä on mennyt eteenpäin asteittain juuri johdatuksessa.
Yksi asia vie toiseen. Moni asia ei tapahdu kuten itse suunnittelin -
vaan tapahtuu niin kuin Jumala sen haluaa.
Siihen me halutaan luottaa, että Jumala voisi ohjata elämää, -
eikä oma mieli aina. - Niin.
Miten teidän ystäväpiirissä teidän uskoontulo otettiin vastaan?
Kävin Norjassa töissä.
Kuljin 16 vuotta reissuhommissa vakituiseen Norjassa.
Siellä oli isot työmaat. Tein putkieristyshommia siellä.
Siellä kaverit, jotka olivat oppineet asioitani tietämään, -
vähän ihmetteli sitten, mitä se muutos oli.
Kukaan ei tullut sanomaan, että palaa entiseen, -
mutta ihmeteltiin kyllä, että koska näkyyhän se, -
kun Jeesus astuu sydämeen asumaan henkensä kautta, -
niin se näkyy elämässä kaikessa.
Aitous olla kristittynä, tämmöisiä kun me ollaan, -
on ollut meille molemmille tärkee, -
että me ei yritetä olla mitään muuta.
Me ajatellaan, että ne on ne meidän vahvuudet -
ja armoitukset kohdata ihmisiä.
Meidän lähipiirissäkään ei kaikki halua olla tekemisissä, -
mutta kyllä hekin tarkkailee meidän elämää.
He miettii sitä muutosta ja sanoo, että teillehän se oli ihan hyvä.
Miten te päädyitte tekemään vankilatyötä?
Minkälainen prosessi se on ollut?
Kun Jumala kutsuu, -
niin Hän ottaa niitä asioita käyttöön, mitä sä ole elänyt.
Olkoon se vaikka pitsinnypläystä, senkin Jumala voi ottaa käyttöön.
Rikkinäinen ihminen, kun alkaa eheytyä, -
on monenlaista rinnalla kulkemista, vertaistukijuttuja,-
missä ehkä pääsee likellä rikkinäistä ihmistä, -
kun itsellä on se tausta.
Se ei ole vankilalähetystyössä mikään ehdoton asia.
Se voi joskus olla hyödyksi ja joskus haitaksi.
Oliko silloin, kun itse olit vankilassa, vankilatyöntekijöitä, -
tai muistatko kohdanneesi?
Elämäni lähti jo aika nuorena huonolle raiteelle.
Ensimmäiset 10 v. Helsingissä asuttiin, -
sitten tuli avioero vanhemmille ja sieltä muutettiin Jyväskylään.
Jyväskylässä ilman isää äiti koitti parhaansa tehdä, mutta ei se...
Meitä oli minä ja velipoika - aika villejä tapauksia molemmat.
Päihteet astui kuvioihin ja kaikkea muuta.
Sitten oltiinkin jo nuorisovankilassa.
Nuorisovankilassa kävi vankilalähetti - muistan sen.
Se sai semmoisen reaktion aikaan, -
että menin rippikouluun nuoriso- vankilassa. Sitä kaverit ihmetteli.
Sanotaan, että siihen aikaan, kun pantiin 100 Suomen hurjinta nuorta -
samaan paikkaan, niin ei siellä ensimmäisenä rippikouluun menty, -
mutta minulla se sai aikaan sen.
Vasta sitten nelikymppisenä tulin uskoon, mutta siemen oli istutettu.
Elävästi muistan, kun vankilalähetti kävi puhumassa -
ja ajattelin, että kyllä tuossa jotain täytyy olla.
Mitä se käytännössä tarkoittaa? Te menette eri vankiloihin.
Onko teillä määritetty tiettyjä alueita, että te käytte tietyissä paikoissa, -
vai millä tavalla te päivät rakennatte?
Seurakunta on vankilalähetin lähettäjä.
Seurakunta anoo lupaa vankilalähetille -
yhteen taikka kahteen vankilaan. Lupa myönnetään vankilasta.
Seurakunta on lähettäjänä ja anojana.
Kun saa vankilähetin luvan vankilaan, -
missä on erittäin suuri etu, että meillä on mm. vankilalähettikoulutus, -
joka antaa eväät vankilaan menemiseen ja muihin asioihin.
Kun luvan on saanut, -
niin koettaa päästä sinne vankilaan pitämään tilaisuuksia.
Vankiloissa pidetään alfakursseja, raamattupiirejä, -
erilaisia tämmöisiä.
Voi toimia tukihenkilönä, kohdata henkilökohtaisesti vangin kanssa.
Vangin ehdoilla mennään aina.
Vain yhdessä vankilassa pääsee tekemään sellityötä, -
missä pääset vankien luo kerroksiin. Se on Vaasan vankila.
Miten teidät otetaan vastaan siellä?
Uskon, ettei yksikään vanki ole tyytyväinen elämän tilanteeseensa.
He etsivät ja hakevat.
He ei välttämättä itsekään tiedä, mitä he etsivät tai hakevat.
Kun on toivon ja rakkauden sanoma kerrottavana, kyllähän se vaikuttaa.
Silloin kun Jumala koskettaa, niin onhan se valtavaa nähdä, -
kun ihminen oikeasti hakee, sydämessään huutaa hädässä Herraa.
Pitäisi naamari säilyttää, kun on kavereita ympärillä, -
mutta Jumala on väkevämpi rakkaudessaan.
Vankilatyö menee meillä siten, -
että olen itse maallisessa työssä tehtaassa vuorotyössä.
Vesa on vankilatyössä, ja molemmat käydään vankiloissa.
Mutta Vesalla se vankilatyö on lähemmäs 24/7.
Eli hänelle kuuluu 26 vankilaa, missä hän tekee yhteistyötä ja käy.
Käy pitämässä tilaisuuksia ja tapaamassa pastoreita ja vankeja.
Se on meillä oikeastaan semmoinen...
Sanotaan, että se on työ, mutta se on myös elämänsisältö.
Vankilatyö ei katso aikaa eikä paikkaa.
Kun me tehdään tukihenkilötoimintaa ja tällaista siviilipuolella, -
niin se on koko ajan läsnä meissä ja meidän perheissä.
Meille tulee vankilataustaisia ystäviä kotiin kylään -
ja kuuluu meidän ystäväpiiriin - se on koko perheen asia.
Lapset on myös omalla tavallaan mukana.
Meidän tytöt puhuu siitä joskus opettajille.
Sanovat, että vanhemmat ovat vankilassa. "Ai, mitä ihmettä..."
Sitä kautta koulussakin ollaan uteliaita.
He eivät ole kuulleet vankilatyöstä, mitä se oikeasti on.
Joskus kehittyy sellainen luottamuksellinen suhde, -
on täysi vaitiolovelvollisuus. Koviakin asioita tulee vankiloissa.
Jos mietitään, niin sinne mahtuu monenlaista kohtaloa.
Kaikilla on yhteistä se, että he etsii.
Siellä on niin tilausta evankeliumille, kuin ikäpäivänä olla voi.
Ilman seurakunnan rukoustukea sinne on aivan turha mennä.
Seurakunnalla on muutenkin iso merkitys.
Vaikka seurakunnassa ei olisi vankilalähettiä, -
niin seurakunta voi tehdä vankilatyötä, -
koska vankeja vapautuu joka paikkakunnalle.
On ollut ihana käydä seurakunnissa esim. kertomassa siitä, -
että ne tarvitsee vähän extra rakkautta, extra armollisuutta.
Tullessaan ne eivät osaa puhua uskovien kieltä, -
tai on iso kynnys tulla sinne seurakuntaan jne.
Että miten seurakunta voi ottaa vastaan tällaisista taustoista tulevia.
Se on seurakunnan ja meidän uskovien asia, -
niin kuin muutkin erilaiset ihmiset, että myös vangit.
Sellaista, että mitä huomioida, kun näitä ihmisiä seurakuntaan tulee.
Pitäisi olla joku, joka ottaa vastaan, -
joku, joka menis ja kulkis vierellä seurakuntaan.
Jos puhutaan vankilalähetystyöstä, mitä se sisältää, -
ja sitten sosiaalisesta auttamistyöstä, mitä tekee eri järjestöt, -
niin ne on eri asioita. Molemmat kulkee käsikädessä.
On yhdistyksiä, jotka tekee arvokasta työtä, -
mutta kun me puhutaan hengellisestä vankilalähetystyöstä, -
niin se on evankeliumin viemistä, ja seurakunnassa tehtävää työtä.
Eri järjestöt tekee erittäin hyvää työtä, mitä tarvitaan.
On varmaa, että ihminen tarvitsee asunnon ja tämmöisiä asioita.
Se toimii, kun nämä tehdään käsikädessä.
Helluntaiseurakunnissa ei ole satsattu paljon asuntopalveluihin.
Meillä on yhdistyksiä, jotka tekee hyvää työtä, -
mutta on paljon, joiden kanssa voidaan tehdä yhteistyötä.
Samaa juttua ei tarvi keksiä uudestaan, -
vaan otetaan mieluummin yhteistyökumppaneita -
ja tehdään yhteistyötä eri kirkkokuntien kanssa.
Tää on sitä työtä, mihinkä meidän tulisi enemmän satsata.
Kiitos sulle, kun olit mukana Kulmakivi-ohjelmassa.
Katin ja Vesan tarinaa jatketaan seuraavalla kerralla.
Pysykää siis kuulolla.
Tekstitys: Ilpo Törnqvist