Tervetuloa Kulmakivelle. Tässä ohjelmassa -
kuullaan Jumalan ihmeitä ja erilaisia tarinoita.
Vieraanani on Paavo Rauskanen. Minä olen Nanku Anttila.
Tervetuloa Paavo.
Kiitos. On todella kiva olla ohjelmassa mukana.
Tiedän Paavosta aika paljon.
Mutta kerro vielä lyhyesti tai omin sanoin, että kuka on Paavo?
Olen ikuinen pikkupoika ensinnäkin.
Vaikka ikää on tullut aika paljon, -
mutta koen edelleen olevani samanlainen pikkupoika, -
joka aikoinaan syntyi tuonne -
Kuoreveden halliin, lentokentän reunalle.
Sieltä sitten lähdin aikoinaan opiskelemaan Jyväskylään -
ja sitten valmistuin ammattiin.
Sitten ajauduin eri pulille maailmaa, -
mutta semmoinen silmät auki, korvat auki kulkeva kaveri, -
joka yrittää ottaa vaikutteita sieltä ja täältä.
Touhuaa aika monessa paikassa.
Opiskelit siis opettajaksi, työurasi on opettajana.
Oot toiminut pääosin Mänttä-Vilppulassa? - Joo.
Siihenkin uralle on kertynyt monenlaista.
Muun muassa oot ollu Keniassa koulun johtajana.
Kerropas siitä lisää?
Meillä kävi paljon vierailevia puhujia, -
ja äitimme oli ihminen, joka majoitti aina näitä puhujia.
Kaikkein mielenkiintoisimpia vieraita lapsuudessani -
olivat lähetystyöntekijät, jotka kävivät siellä meillä.
Heitä kävi Aasian maista ja Afrikasta, -
Afrikasta nimenomaan Kenian lähetystyöntekijät -
olivat niitä mielenkiintoisimpia, -
ehkä koska heillä oli kaikkein jännittävimmät tarinat.
Jo pikkupoikana ajattelin, että joskus mun pitäis päästä katsomaan, -
että onks noi tarinat ihan totta, mitä lähetyssaarnaajat kertoi.
Ajattelin, että mitenkähän sinne pääsisin.
Olen aina tykännyt luonnosta kauheesti.
Ihastelin sitä afrikkalaista luontoa. Luin kauheesti luontokirjoja.
Sitten katselin jonkun verran luontodokumenttejakin.
Meidän kotona ei ollut televisiota. Naapurissa piti käydä katsomassa.
Afrikka oli lähellä sydäntäni.
Kun luin lehdestä, että Kenian suomalaiselle koululle -
haetaan opettaja-asuntolanhoitaja- pariskuntaa, -
ajattelin, että tuossa olis meidän paikka.
Juteltuani vaimoni Hannelen kanssa, olimme molemmat valmiit lähtemään.
Laitettiin paperit sisään, -
ja suunniteltiin jo, että mehän myydään asunto täältä ja kaikkee.
Sit tuli vastaus. Ja sanottiin, että teitä ei valittukaan sinne.
Se oli hirveä pettymys, kauhea pettymys.
Sitten kulu 2 vuotta.
Ja se paikka tuli uudestaan hakuun.
Me laitettiin paperit, ja sit me päästiin sinne.
Jälkeen päin ollaan tajuttu, että meidän ajoitus oli juuri oikea.
Jos olisimme menneet 2 vuotta aiemmin, -
niin siellä oleva tilanne ja meidän perheen tilanne ei oli täsmännyt.
Jumala suuressa viisaudessaan johdatti, -
että mentiin sinne juuri oikeaan aikaan.
Koululla oli semmoinen tilanne, -
että koulu oli ollut ainoastaan lähetystyöntekijöiden lapsille.
Sitten Länsi-Keniassa tuli monia kehitysyhteistyöprojekteja, -
siis Suomen valtion kehitysyhteistyöprojekteja.
Siellä oli vesi-, terveys-, maito- ja tieprojekteja, kaikenlaista tämmöistä.
Niissä perheissä oli suomalaisia lapsia.
Silloin suunniteltiin, että yhdistetään lähetyslasten koulu -
ja heidän koulu. Heillä ei ollutkaan virallista koulua, -
mutta Suomen kenialainen koulu oli virallinen -
opetusministeriön alainen yksityiskoulu.
Kun lähetyslapsi, joka on elänyt suljetussa ympäristössä koko ikänsä -
saakin siihen muita suomalaisia, jotka on monenlaisista kodeista, -
niin se oli suuri rikkaus lähetystyöntekijöiden lapsille.
Sitten kehitysyhteistyöprojektin lapsille -
oli hienoa tutustua lähetystyöntekijöiden lapsiin.
Ja myöskin vanhemmilla.
Oli hienoa nähdä, kuinka siellä syntyi ystävyyssuhteita.
Rajoja, ennakkoluuloja murrettiin sekä ystävyyssuhteita rakennettiin.
Se oli ehkä sen varsinaisen opetustyön ohella -
yks tärkeimpiä juttuja, mitä siellä kahden vuoden aikana koettiin.
Jos palataan sinne lapsuuteen ja nuoruuteen, -
niin 17-vuotiaana teit jotain, mitä monet eivät ole vieläkään tehneet.
Mikä se mahtaa olla?
Kun on lapsuutensa viettänyt lentokentän reunalla,-
niin yksi pienen pojan unelma oli se, että rupeis lentäjäksi.
Lensin yksityislentäjän lupakirjan.
Se oli aivan mahtava 17-vuotiaalle, lentää yksin ilmassa.
Autoa en osannut ajaa, en ollut edes ajokortti-ikäinen.
Lentolupakirjan saa 17-vuotiaana, mutta ajokortin vasta 18-v.
Oli se hieno juttu. Ajatuksena oli, että siitä tulisi mun ammatti.
Vaikka elin armeijaympäristössä, -
isä oli ilmavoimissa lentokonetarkastajana -
ja olin siinä lähellä, -
niin sotilaslentäjän ammatti ei ollut mun haaveissani.
Mutta se lentämisen kipinä ja kiinnostus lentämiseen -
on säilynyt tähän päivään asti.
Mutta se on eri tavalla tullut esiin kuin lentämällä.
Joo, ihan selvästi, koska oot lähtenyt lentoon -
myös kirjoittajana, tai kirjailijana.
Sinun esikoiskirja on "Selvä lentoonlähtö".
Ja tämä ilmeisesti vahvasti liittyy lentoharrastukseen.
Kyllä. Se on kuin oma elämänkerta, muttei kuitenkaan ole.
Se on fiktiivinen tarina.
Se kertoo 17-vuotiaasta pojasta, joka menee lentokouluun.
Sillä tavalla omasta elämästäni otin siihen aineksia.
Kirja syntyi, kun me oltiin Keniassa.
Siellä koululla oli kirjasto, jossa oli kaikenlaisia kirjoja.
Koulun asuntolassa asuneet oppilaat olivat lukeneet kaikki ne kirjat.
Jotkut oppilaat jopa muutamaan kertaan.
Yhtenä päivänä ajattelin, että minäpä rupean kirjoittamaan niille iltatarinaa.
Joka päivä oppituntien jälkeen kirjoitin vähän aikaa -
semmoisella vanhalla Adler-kirjoituskoneella.
Kun iltatoimet oli hoidettu ja oltiin nukkumaan lähdössä -
niin kokosin lapset olohuoneeseen ja luin pätkän sitä tarinaa.
He jäivät jännityksellä odottamaan huomista.
Itsekään en tiennyt, mitä seuraavana päivänä kirjoitan.
No sitten taas kirjoitin. Lopulta se tarina eteni ja eteni, -
ja sitten se tarina tietenkin loppui jossakin vaiheessa.
Yksi mun oppilaista sanoi, että kuule Paavo, -
lähetä jonnekin kustantajalle toi kirja tai toi tarina.
On niitä huonompiakin kirjoja julkaistu.
Otin neuvosta vaarin ja lähetin sen Suomeen kustantajalle.
Jännäsin, meniskö se läpi vai ei.
Sieltä tuli kirje, että käsikirjoitus hyväksytään ja siitä tehdään kirja.
Siitä lähti tämä mun kirjailijaura liikkeelle.
Ja se ei siihen jäänyt.
Sinulta on tullut monia kirjoja Selvä Lentoonlähtö -kirjan jälkeen.
Jos me nopeasti käydään lävitse.
Seuraava oli Pudonneen purjekoneen tapaus.
Silloin me oltiin jo palattu Suomeen, kun tuota kirjaa tein.
Se on jatkoa ensimmäiselle kirjalle sillä tavalla, -
että se on oma itsenäinen kirja. Siitä voi aloitta mun tuotannon lukemisen.
Mutta siinä on osittain samoja henkilöitä -
kuin ensimmäisessä kirjassa.
Edelleen liikutaan samassa maantieteellisessä miljöössä -
suunnilleen, missä tuo ensimmäinenkin kirja on.
Eli nämä vähän liippaa toisiaan. Sitten "Lunta Kilimanjarolla".
Siinä seikkaillaan Kilimanjaro-vuoren rinteillä, -
mutta toki seikkaillaan Suomessakin.
Siinä liikutaan kahdella mantereella.
Nämä 3 kirjaa muodostaa tavallaan trilogian, joka on tarkoitettu nuorille.
Kerrotko Valeseinä-kirjasta lisää?
Lähdimme Thaimaahan. Olimme siellä yhteensä 4 vuotta.
Kun palattiin sieltä, -
niin siinä vaiheessa putkahti tämä kirjailija-Paavo esiin.
Sitten rupesin kirjoittamaan Valeseinää.
Mulla oli muutamia tapauksia, jotka oli niinku tosikertomuksia, -
ja ne sitten sai elämään semmoisen fiktiivisen tarinan.
Tuo Valeseinä on sitten aikuisten kirja.
Siinä puhutaan mm. asekätkennästä -
ja Suomen historiaan liittyvistä asioista, -
jotka ehkä kiinnostaa enemmän aikuisväestöä kuin nuoria.
Mutta onhan siinä jännittäviä tilanteita, jotka sopii kaikenikäisille.
Kuinka paljon olet ottanut selvää asioita, kun olet kirjoittanut?
Mun tyyli on se, että vaikka kirjoitan romaaneja, -
niin kaikki faktat, mistä siellä puhutaan, on totta.
Jos kirjoitan vaikka historiallisesta ajanjaksosta, -
otan tarkkaan selville, mitä silloin on tapahtunut, -
miten ihmiset ovat pukeutuneet, millaisia kulkuneuvoja on ollut.
Mulle on kunnia-asia, että yritän rakentaa sen miljöön -
mahdollisimman aidoksi ja autenttiseksi.
Valeseinästä mennään sitten Pakomatkaan.
Minnes mennään pakoon?
Pakomatkassa lähdetään Thaimaahan.
Siellä tulee sitten yks mun harrastuksista selvästi esille.
Siinä puhutaan paljon sukeltamisesta.
Kun asuttiin Thaimaassa, niin kouluttauduin sukeltajaksi.
Sukeltelin siellä sikäläisissä vesissä.
Ihastuin ja rakastuin vedenalaiseen maailmaan.
Pakomatka-kirjassa seikkaillaan myöskin veden alla, -
ei pelkästään veden päällä ja ilmassa.
Se kertoo myöskin sellaisia vakavia asioita -
Kaakkois-Aasian ihmisoikeustilanteesta.
Siellä puhutaan tämmöisistä pienistä heimoista, jotka on aika sorrettuja.
Ja mitä kaikkia vaikeuksia niillä on.
Ne ihan faktaa ne tämmöiset tiedot.
Sitten Syyllinen.
Tuossa liikutaan Suomen ja Thaimaan välillä.
Jos tuo Valeseinä oli Suomessa, -
sitten mentiin pakomatkalle Thaimaahan, -
niin tuossa Syyllisessä tullaan Thaimaasta Suomeen takaisin.
Viimeisimpänä tuotantona on Lento Elämään.
Se on ihan oma mielenkiintoinen tarina.
Kaikki 6 romaania, mitä olen kirjoittanut, ne on siis fiktiota.
Toki niissä on paljon totta.
Sitten niissä löytyy hengellinen sanoma tarinan keskeltä.
Tämä viimeinen Lento Elämään -kirja on sitten täyttä totta.
Siinä ei ole mitään fiktiivistä.
Se on henkilödokumentti lähetyslentäjästä.
Tämä tarina oli tosi mielenkiintoinen.
Suunnilleen vuosi sitten tapasin tuon lentäjän, -
Janne Ropposen, täällä Mänttässä.
Kun Janne kuuli, että olen kirjailija, niin hän sanoi:
"Mulla on tarinoita ja sä osaat kirjoittaa. Tehtäiskö yhteistyötä?"
Sanoin, että jos Taivaan Isä näin johdattaa.
Jos asiat loksahtaa paikalleen, niin olen valmis.
Janne lentää pitkän matkan lentoja koko ajan.
Ongelma oli se, että miten saadaan Jannen tarinat tietokoneelle.
Janne soitti välillä Kiinasta, välillä Amerikasta, -
välillä Japanista tai Thaimaasta.
Pistin nauhurin aina käyntiin, kun Janne soitti ja kertoi tarinoita.
Sitten kirjoitin niitä. Hurjan nopeassa vauhdissa saatiin tuo tehtyä.
Kevään aikana kirja kirjoitettiin, kesällä katsottiin siihen kuvat.
Kirja meni painoon syksyllä, ja nyt se on tuossa.
Mutta se kirjan julkaiseminenkin on sitten oma tarinansa.
Onko sulla joku yks asia, minkä voisit nostaa, -
joku Jumalan ihme tai semmoinen, -
tai tietysti koko kokonaisuus on Jumalan ihme.
Tuleeko mieleen joku?
Tämä viimeinen kirja on kokonaisuudessaan ihme.
Se on sellainen ihmeiden ketju. Kirjan sisältö itsessään, -
ja ne kaikki pienet yksityiskohdat, miten ne linkittyy toisiinsa.
Ne on ihmeellisiä asioita.
Tuon kirjan julkistamishetki: -
Sovittiin, että lokakuussa se tulee markkinoille.
Ajateltiin, että kun kirja tulee markkinoille, -
niin pitää järjestää julkistamisjuhla.
Koska MAF-lähetyslentojärjestön päämaja on Helsingissä, -
Malmin lentokentällä, niin sovittiin Malmi tilaisuuden pitopaikaksi.
Sitten Janne ilmoitti, -
että MAF:n uusi kone, joka on menossa Afrikkaan avustustyöhön -
tulee poikkeamaan Suomessa justiin siihen aikaan.
Kiva, että saadaan tällainen lisä kirjan julkistamistilaisuuteen.
Sitten vähän ajan kuluttua Janne soitti, -
että sen koneen kyydissä tulee joku afrikkalainen, -
saadaan kansainvälistä väriä. No, kiva juttu tämmöinen.
Vähän ajan kuluttua Janne soitti, että se afrikkalainen onkin -
viime vuoden Nobelin rauhan- palkinnon saanut Dennis Mugweg.
Että ei olo mikä tahansa afrikkalainen, joka koneella tulee.
Näin ollen me saatiin julkistamis- juhlaan ensiksi lentokone, -
joka oli menossa tekemään sitä avustustyötä, josta kirja kertoo.
Sit paikalle saatiin kaveri, -
jonka hengen tämä lähetys- lentojärjestö pelasti Kongossa, -
kun siellä oli levottomuuksia.
Lentokone tuli ja otti hänet perheineen turvaan.
Mielestäni siinä oli niin suuri ihmeiden summa jo, -
että monttu auki vaan katseltiin, että näinkö tässä tapahtuu.
Mutta niin siinä tapahtui. Tosi mielenkiintoista.
No on. Mulla on melkein kylmät väreet.
Meillä riittäisi juttua vaikka kuinka paljon, mutta aika on rajallista.
Kiitän sua Paavo näistä tarinoista ja tästä hetkestä, -
että oot ollut vieraanani täällä.
Kiitos, oli tosi kiva olla Nanku kanssasi tässä ohjelmassa.
Kiitoksia teille katsojat myös, ja palataan taas Kulmakivelle.
Tekstitys: Ilpo Törnqvist