Eräässä tilaisuudessa tuli profetia aluksi yhdelle henkilölle.
Se oli lopulta koko osallistujajoukolle.
Tuossa tilaisuudessa oli mukana minä, -
mutta myös tämän päivän haastateltava Varpu Rahkola.
Varpu, lämpimästi tervetuloa Kulmakivelle. - Kiitos.
Tuosta profetiasta tuli mieleen, että jatketaan siitä myöhemmin.
Mutta nyt, kun olemme Keski-Suomessa, -
niin kerro, oletko keskisuomalainen vai mistä tulet?
Kyllä olen keskisuomalainen, -
olen kotoisin maalaispitäjä Petäjävedeltä.
No niin, eli juuret ovat lähellä. - Kyllä.
Millainen oli lapsuuden perheesi, -
ja millainen on oma perheesi tällä hetkellä?
Lapsuuden perhe oli ihan tavallinen, -
melko vaatimaton, uskovainen koti.
Oli äiti ja isä. Meitä oli kuusi lasta.
Joo, suurperhe. - Suurperhe oli.
Olin keskimmäinen. En ollut iso, enkä ollut pieni.
Siinä sitä kasvettiin ja elettiin.
Perustin perheen aikanaan. Saimme kolme ihanaa lasta.
Minulla on lapsenlapsi. Eli olen ihan oikea mummu.
Valitettavasti tuo avioliitto päättyi eroon.
Vietin monta yksinäistä vuotta.
Sitten kun aloin siitä eheytymään ja paranemaan, -
löysin ihanan seurakunnan Jyväskylästä.
Se oli eheytymisen, paranemisen ja kasvun aikaa.
Muistan kun sanoin Jumalalle, -
että jos olet näin läheinen, niin tämä käy ja riittää minulle.
Suostun olemaan yksin.
Kasvatan lapset ja käyn töissä. Tämä on hyvä.
Kun sanoin sen Jumalalle, niin meni muutamia viikkoja, -
niin olin kristillisessä kahvilassa, Agapessa, Jyväskylässä.
Siinä kahvilinjastolla etuilin erästä mieshenkilöä.
Katsoin taakseni ja ajattelin, -
että tuohon surullisen näköiseen mieheen olisi helppo rakastua. - Jaa.
Ja Kari tuli samaan pöytään, syötiin jäätelö -
ja oltiin niin kuin oltais aina oltu tutut ja kaverit.
Eihän siinä... Siinä meni aikaa jonkin verran.
Muistan rukoilleeni yhden viikon, ja paastosin tämän asian puolesta.
Ja kyllä siitä hyvä tuli. Me ollaan oltu kohta 10 vuotta naimisissa.
Eli Karin kanssa eletään kahdestaan tällä hetkellä.
Karilla on myös 2 aikuista lasta - heillä on perheet.
Ihmeellinen kuljetus teillä tuossa asiassa. - Niin.
Tuli mieleen sun lapsuuden perheestä vielä, -
että tuleeko sulle mieleen joku tuokiokuva -
millainen oli sinun olo ja tila siinä lapsuuden perheen keskellä?
Se oli sillä tavalla, että piha oli tavattoman iso.
Meitä oli paljon.
Ei meidän perään kukaan kerennyt, eikä ennättänyt.
Siinä oli järvi lähellä, oli paljon leikkejä, oli metsää, oli peltoja.
Vanhainkoti, sairaala oli ihan vieressä, -
jossa äiti ja isä olivat töissä. Ja...
Kyllä tämmöisiä tuokiokuvia, mukavia leikkejä.
Paljon sain äidin kanssa häärätä keittiössä.
Äiti otti minua mukaan kaikkiin askareisiin, mukaviin juttuihin, -
ja marjareissulle. Ne on jäänyt mieleen.
Miten sinut saateltiin uskon tielle? Mitä silloin tapahtui?
Vaikka mulla oli uskovainen koti, -
niin se ei vaan ottanut tulta purjeisiin silloin, -
vaikka meitä kokouksiinkin ja pyhäkouluun kehoteltiin, -
mutta pidin Jumalan sopivan välimatkan päässä.
Oli semmoinen terve kunnioitus, mutta tässä raja.
Mutta sitten tuli eräs päivä.
Opiskelin Keski-Suomen opistossa, Suolahdessa, sisäoppilaitoksessa.
Tuli eräs tavallinen arki-ilta.
Päärakennuksen yläkerrassa on luokkahuoneita, -
ja siellä yleensä oli paljon oppilaita, -
paljon ääntä ja puheensorinaa. Siellä sai tehdä rästitöitä.
Niin minäkin sitten yhtenä arki-iltana, -
lokakuun toiseksi viimeinen päivä v. 1979, -
eli siitä on todella kauan, -
menin sinne yläkertaan kutomaan kangaspuilla.
Minulla oli työ siellä kesken -
ja ajattelin, että se pitää saada valmiiksi, että toiset pääsee.
Ja kävi sillä tavalla, -
että yhtäkkiä tuli odottamaton vieras siihen huoneeseen.
Siihen tuli Jeesus, -
ja täytti sen huoneen aivan valtavalla kirkkaudella.
Sitä voisi kuvailla siten, että se huone pullistui ääriään myöten -
siitä voimasta, kirkkaudesta ja jumalallisesta läsnäolosta.
Se voima ja pyhyys oli niin suuri, että painoin kasvot käsien väliin.
Ja odotin, mitä sitten.
Yllätys oli kovin suuri, -
kun tämä Taivaallinen Vierailija tunsi minut nimeltä, -
ja oli hyvin selkeä sanoma:
Kuulin äänen sisäisessä maailmassani, sydämessäni, -
kun minua kutsuttiin Taivasten Valtakuntaan sisälle.
Tämä ääni sanoi: "Varpu, lähdetkö sinä seuraamaan minua Jeesusta, -
vai jatkatko elämääsi entiseen maaliin?"
Kutsun vakavuudesta ei ollut mitään epäselvää, se oli niin suora.
Mietin siinä nopeasti ja kuumeisesti, -
että uskon elämä, tulla uskoon - en tiennyt siitä, -
mitä se henkilökohtaisessa elämässäni on mitään.
Mutta jos jatkan entiseen malliin, kutsutaanko minua enää sen jälkeen.
En muista kuinka kauan se mietintä ja kamppailu kesti -
sen valtavan voiman alla.
Sitten sanoin hiljaa sydämessäni, en ääneen, vaan hiljaa sydämessäni:
"Tule, tule Jeesus minun sydämeeni."
Kun sain tämän sanottua, niin Taivaallinen Vierailija poistui, -
huone tuli entiselleen, koin valtavan rauhan sydämessäni.
Siitä se lähti, uskonelämäni. - Siitä se lähti.
Sitten juoksin, niin paljon kuin jaloistani pääsin, asuntolaan.
Pitkä käytävä, viimeinen ovi oikealla, ryntäsin huoneeseen.
Siellä oli mun huonekaveri. Sanoin: "Minä olen tullut uskoon".
Muistan, kun huonekaverini oli aivan kauhuissaan:
"Ei noin nopeesti voi tulla."
Näin lähti uskonelämäni alkuun. - Joo, voi että.
Miten uskosi on rakentunut, -
ja mistä oot saanut jatkossa ravintoa hengellesi?
Olin tosi innokas silloin heti.
Kävin välitunnillakin lukemassa Raamattua.
Opiskelin sitä ulkoa ja kirjoittelin sitä ylös.
Kyllä Raamattu on ollut kivijalka uskonelämässä.
Keskipiste. - On se ollut. Ja tietenkin uskovien yhteys.
Seurakunta ja uskovien yhteinen kokoontuminen, -
ja henkilökohtaisen uskon- elämän hoitaminen rukouksessa -
ja siinä Jeesuksen läheisyydessä ja läsnäolossa.
Se on vienyt eteenpäin.
Sitten elämä on jatkunut Karin kanssa teillä pitkä ajat jo.
Te ootte viime aikoina pitänyt -
omalla tilalla kesäkokouksia -
ihmisille.
Minkälaista antia ootte itse saanut kokouksista?
Joo, Kari piti jo ennen minua Hartikassa, siellä, -
minä tulin siihen vaan rinnalle. Että me palvellaan yhdessä.
Meillä on 1750-luvun vanha torppa pihapiirissä.
Kesän alussa minä sen kuuraan -
ja laitan siihen kuntoon, että siellä voi kokouksia pitää.
Se koristellaan kesäkukilla ja kauniilla liinoilla.
Siellä pidetään kokouksia. Lopuksi juodaan kahvit.
Kaikille se on avoin - avoimia tilaisuuksia.
Sitten siinä on navetan vintti samassa pihapiirissä.
Sinne mahtuu toistasataa ihmistä.
Se on sitten isompia kokouksia, kesällä ehkä 3 pidetään siinä.
Ja kyllähän ne on siunattuja tilaisuuksia ollut.
Niin kauan kuin me ilolla palvellaan, niin kauan me pidetään kokouksia.
Onko koskaan ollut, että nyt ei mahdu?
Torppa on joskus ollut ääriään myöten täysi.
Vaikka laitetaan irtotuolia, niin on jäänyt eteiseen ja keittiön puolelle.
Navetan vintille mahtuu 140. Kyllä siellä on tilaa. Kaikki mahtuu.
Olet saanut sydämelle sanomia Jumalalta -
ihmisille jaettavaksi. Mitä se merkitsee sinulle?
Se on profetian armolahja, jota en osannut pyytää itselleni.
Jumala sen antoi - hyvin kauan sitten.
Kyllähän se merkitsee sitä, että...
Ei siihen ihan koskaan totu.
Se on tervettä Jumalan pelkoa kerta toisensa jälkeen.
On aina vakavaa, kun Jumala puhuu -
huolimatta sanoman sisällöstä. - Joo.
Jumalalla on aina jotain sanottavaa.
Se hämmästyttää ihan kahden suuntaisesti, -
eli hämmästyttää, että Jumala voi käyttää minua -
uudelleen ja uudelleen sellaisessa tehtävässä, -
ja myöskin se, että Jumala puhuu yksilöihmiselle -
tai sitten isommalle ryhmälle auttaakseen vaan -
ihmisiä Jumalan tuntemisessa eteenpäin.
Se on valtava lahja, mutta valtavan iso vastuu.
Kyllä siinä vastuu on.
Vastuuni tämän lahjan käyttäjänä on -
säilyttää sydän puhtaana ja käyttökelpoisena.
Olenkin rukoillut semmoista herkkää korvaa kuulla Pyhän Hengen ääni, -
kun jakaa.
Ja olet sellaista saanut. - Kyllä, olen saanut.
Toki profetia, jonka sait siinä tilaisuudessa, -
mistä alussa mainitsin, niin sekin tuli ihmeellisesti.
Tosiaan ensin yhdelle, mutta laajeni koskemaan kaikkia. - Kyllä.
Jänniä tapahtumia.
Kertoisitko tässä vielä tuon profetian meille uudestaan?
Ajattelin, että se voisi olla osuva meistä monelle ruudun äärellä.
Me oltiin kokoontumassa siellä, ja kokouksen juontaja sanoi, -
että rukoilkaa nyt siellä kahdestaan, tai näin.
Olin siinä Karin kanssa. Hän sitten rukoili minun puolesta.
Minä rupesin rukoilemaan hänen puolesta ja siunaamaan.
Ja hyvin pian eteeni tuli hengellinen kuva.
Jumala usein näyttää selkeän hengellisen kuvan -
ja antaa siihen selityksen.
Se on niin kuin symbolinen. - Kyllä.
Ja siinä on hyvä mennä eteenpäin, koska se on selkeä.
Ja Hän näytti sellaisen kuvan puusta, -
joka oli tukehtumassa alus- kasvillisuuteen ja roskapuuhun.
Siinä oli leppää, pajua ja kaikkea, mitä maasta vaan voi.
Se tukahdutti sen puun.
Ei ollut valoa siinä, eikä voimaa.
Tuli vain mieleen sanat 'taimikon harvennus' ja 'harvennushakkuu'.
Eli kaikki se roskapuu pitää leikata pois siitä.
Kaikki se ylimääräinen pois, että se puu saa kasvaa vapaasti valossa -
ja saada voimaa - taivasta kohti.
Niin, hyvä. Just taivasta kohti. - Kyllä.
Välittömästi tulin siihen ymmärrykseen, -
että meidän ajankäytöstä käydään kovaa taistelua ja kamppailua.
Meidän elämää ja ajankäyttöä paljon syö asia, -
joka ei rakenna meidän hengellistä elämää.
Eli pitää suorittaa karsintaa.
Se aika, mikä kuluu siihen hengellisen elämän hoitamiseen, -
siihen meillä kuuluu Jeesukselle.
Tulee paljon, paljon semmoista ylimääräistä -
- internetit, tietokoneet, pelit, puhelimet, kaikki -
syö sen ajan, mikä tulis käyttää hengellisen elämän hoitamiseen.
Jos hengellinen elämä jää hoitamatta, niin uskonelämä näivettyy, kylmettyy, -
siitä tulee pelkkä harrastus muitten joukossa. - Niinpä.
Ja se syö sen parhaimman.
On selvää, että pitää käydä töissä ja tehdä arkiaskareita.
Levätä tarvii, mutta sitten se aika, mikä jää, -
niin miten me käytetään se?
Pitää suorittaa raivausta.
On hyvä, jos itse tunnistaa ja tunnustaa sen, -
että mitä on syytä laittaa pois, -
mitkä on tullut Jeesuksen ja minun väliin.
Mikä vie sen yhteyden, sen tuoreuden, sen ilon -
ja raikkauden, sellaisen välittömän yhteyden Jeesuksen kanssa.
Mikäs Raamatun paikka tulee sulle mieleen tässä hetkessä ja miksi?
On Raamatun paikka tässä katsottuna.
Mua siunaa tää tosi paljon - kerron sitten.
Paavalin 1. kirje korintolaisille, 2. luku:
"Sillä minä olin päättänyt olla teidän tykönänne -
tuntematta mitään muuta paitsi Jeesuksen Kristuksen, -
ja hänet ristiinnaulittuna."
Paavali, joka on kirjoituttanut lähes koko Uuden Testamentin, -
hänkin teki tällaista raivaustyötä. - Niin.
Hän pelkisti ja kärki kapeni vain loppua kohden.
Hänestä tuli entistä enemmän kristuskeskeinen julistaja, -
vaikka hän aina varmasti puhu oikeita totuuden ja toimen sanoja.
Mutta hänkin oli tehnyt tällaisen valinnan.
Varpu, rukoillaanko vielä päätteeksi?
Kiitos Taivaallinen Isä, -
että Sinä tunnet meidän jokaisen nimeltä.
Sinä olet meidät nimeltä kutsunut.
Jokainen on arvokas ja kallisarvoinen.
Kiitos siitä, että Sinä lähetit, Taivaallinen Isä, -
oman rakkaan poikasi Jeesuksen kuolemaan meidän syntien tähden, -
meidän rikkomusten tähden. Sinä vuodatit veresi -
meidän tähtemme, että meillä olisi elämä ja olisi yltäkylläisyys.
Kiitos, että Sinä tässäkin hetkessä -
haluat kutsua meitä Sinun valtakuntaasi Jeesuksen kautta.
Kiitos Sinun armosta, rakkaudesta -
ja Sinun äärettömästä uskollisuudesta.
Tässä koen rukoilla jonkun katsojan puolesta, -
joka oot itkuun herännyt tänä aamuna, -
jonka elämä on täynnä surua, murhetta ja itkua.
Muista se, että Jumala sanoo sanassaan, -
että Hän on kaiken lohdutuksen Jumala.
Hän vie sinut läpi.
Vielä tulee päivä, että sinä saat kiittää ja iloita.
Hän kääntää sinun murheesi ilokarkeloksi. - Aamen.
Varpu, kiitos että tulit vieraaksemme -
ja jaoit näitä tärkeitä asioita. Kiitos.
Ja siunauksen säteitä elämääsi jatkossa. - Kiitos, samoin.
Kiitos myös sinulle, että olit kanssamme.
Ole erityissiunattu. Nähdään.
Tekstitys: Ilpo Törnqvist