Tervetuloa Kulmakivelle.
Kulmakivi on ohjelma, jossa kuullaan Jumalan ihmeistä.
Tänään vieraana on Silja Viinikainen. Tervetuloa. - Kiitos.
Mitäs sulle kuuluu tänään?
Tänään on ollut jännittävä päivä, koska olen odotellut teitä.
Mutta kivasti on yleensä ottaen mennyt.
Kaikenlaista on ollut, olen ollut tosi väsynyt jne.
Mutta jotenkin se kuitenkin, että elämä on tosi erilaista, -
mitä silloin kun en vielä ollut uskossa.
Joo, me itse asiassa löydettiin sut Keskisuomalaisen jutun kautta.
Nyt haluaisin sulta kuulla, -
että kuka on Silja, minkälainen elämä sulla on ollut?
Omasta mielestä oon ihan tavallinen tyttö, -
ja elämä on nyt ollut aika kaiken kirjavaa.
Siihen on mahtunut paljon kipua ja tuskaa, -
mutta paljon myös tosi ihanaa ja sellaista, -
mitä en olisi osannut oottaa, varsinkaan Jumalan puolelta.
Muistan, että ennen uskoon tuloa ajattelin, -
että jos nyt Jumala olisi olemassa, -
niin Jumalasta oli sellainen etäinen ja vihainen kuva.
Sitten kun prosessinomaisesti -
oppi tuntemaan Jumalaa henkilökohtaisesti, -
ei vain, mitä uskovat kertoivat, -
vaan sai itse tuntea Jumalan läsnäoloa ja kuulla Hänen ääntä, -
niin tajusin, että meillä on Jumalasta rajoittunut kuva.
Hän on parempi, kuin ymmärrämme.
Me rajataan Jumala - ikään kuin Hän rakastaa tiettyyn pisteeseen.
Koin silloinkin, kun elin syntisesti, en halunnut kuulla Hänestä, -
niin Hän silti rakasti mua.
Se on niin läpimurtavaa, kun pääsemme siihen totuuteen, -
että Jumala rakastaa meitä.
Hän haluaa meidät läheisyyteen, suhteeseen Hänen kanssaan.
Se rupes pehmittää mun sydäntä.
Ei se, että mulle koko ajan jankutetaan, missä teen väärin, -
vaan laajemmin ne mahdollisuudet, mihin Jumala haluaa kutsua mua -
semmoisena, kun oon. Hänellä on kaikki valta.
Hän voi tehdä minusta mitä vaan. Jotenkin se lähtökohta, -
että olen Hänelle tosi rakas, kuten jokainen ihminen on.
Jos palataan hetkeksi vielä siihen sun nuoruuteen -
tai aikaan ennen kuin oot tullut uskoon, -
niin voitko lyhyesti kertoa, minkälaista elämää sulla on ollut?
Olin omasta mielestä vanha, kun aloin käyttää päihteitä.
Nykyään nuoret, ihan lapsukaiset jo käyttää.
Olin 16, kun rupesin vetää viinaa.
Myöhemmin tuli muita aineita.
Sitä ennen oli hirveä ristiriita siinä,-
kun oli hirveä jano tietää, mikä elämäni tarkoitus on.
Tuntui siltä, että en saa otetta. Huono itsetunto ja...
Olin ulospäin suuntautunut, mutta silti oli paljon kipua sisällä.
Tuntui, että en kuulu mihinkään ja pyörin jotenkin täällä irrallisena.
Hain okkultismista tosi nuoresta asti suuntaa.
Tuntui, että se avasi jotain, mutta se ei avannut tarpeeksi.
Sekin oli semmoinen, mistä yrittää saada jotain.
Tuntui, että silti jää jotenkin leijailemaan oman viisauden varaan.
Päihteistä sai rohkeutta siihen ulosantiin, -
ja jotenkin tuntui, että pystyi olemaan paremmin oma ittensä.
Tavallaan pohjalla oli halu löytää kuka on ja miks olen täällä, -
ja hakee korvikkeita siihen, että pystyis olemaan oma ittensä.
Päihteet on vain hetken, ja sitten ne haihtuu, -
ja usein ne vie riippuvuuteen.
Siinä joutuu huomaamaan, ettei tällaista tilannut, -
mutta siihen on jäänyt.
Kyllähän se vie semmoisiin syövereihin.
Päihteet oli kuitenkin se, mikä tuhos aika paljon, -
vei sen pohjan.
Toisaalta en enää jaksa olla siitä katkera, -
koska en tiedä, oliko mulla vaihtoehtoja.
Se oli niin selvää, että ajaudun siihen ja musta tulee päihdeongelmainen.
Oli niin selkeästi nähtävissä, mihin se suunta vie.
Aloit kiinnostumaan uskon asioista.
Kerro siitä hetkestä lisää.
Mulla se oli pitkä prosessi.
Kävin seurakunnissa tilaisuuksissa. Ne oli tosi hyviä.
Mulla oli yks Jaana, kenen kanssa kävin.
Hän kävi aina kadulla, kun me oltiin siellä juomassa ja muuta.
Se kävi moikkaamassa meitä. Tiesin, että se oli uskossa.
Se oli vähän mun tukihenkilö.
Tietysti jännitti tosi paljon mennä kirkkoon, niin se oli mun kanssa.
Muistan, että oli tosi kiva mennä. Monesti vain itkin siellä.
En aina ollut kovinkaan selvin päin.
Se oli ihmeellistä, kun monesti mennessäni -
tunsin jotain, mikä ei tullut ihmisistä, vaan se oli siinä ilmapiirissä.
En osannut tiivistää sitä, että se oli Jumalan rakkaus, minkä tunsin.
Mutta tunsin, että se oli jotain enemmän kuin -
joku semmoinen, tiedätkö, inhimillinen. Se oli tosi siistiä.
Monesti, kun menin ja olin ihan rappiomielialalla, -
niin joku edestä sanoi sanatarkasti tiedon sanat tai jotain.
En tiennyt, että ne on tiedon sanat mun tilanteesta.
Olin ihan, että ei vitsi, tää on jotain. Tässä on jotain.
Jumala mun persoonaa kunnioittavalla tavalla vetää.
Ei mitään, että nyt sun pitää, vaan se oli tosi lempeetä, -
ja jotenkin huomioiden sen, että olin tosi rikki.
Jumala puhuu silleen, että me ymmärretään, että se on Hän.
Että se niin kuin aukenee.
Olen tuskaillut sitä, että miten pystyn erottamaan Herran äänen.
Kaikki kysyy 'Miten voit olla varma, että Se on Jumala?'
Kyllä Hän puhuu siten, että ymmärrät, että Se on Hän -
ja mitä Hän haluaa sulle kertoa ja viestittää. Se on niin siistiä.
Idea on, että kun et vielä tunne Häntä, niin oppisit Hänet tuntemaan.
Ja kun olet Häntä pikkuisen maistanut, niin oppisit lisää.
Välillä olen kuullut opetusta, että ei voi Jumalan ääntä kuulla, aistia, -
että Jumala puhuu vain uskossa oleville.
Mun mielestä se on vale, koska miten muuten voi tulla uskoon, -
kuin että tunnistaa Jumalan puhuvan tai läsnäolon.
Jumala kutsui sua ja tunsit Jumalan kutsun, vaikka et ollut uskossa.
Mikä oli se hetki, kun päätit, että nyt lähden seuraa?
Olin silloin Kan-kodilla Kaunisharjussa.
Se on kristillinen hoitopaikka päihdeongelmaisille.
Se oli 2012. Jutustelin siellä työntekijöiden kanssa.
Muistan, kun rukoilin siellä yhden tyypin kanssa, -
se syntisen rukous.
Mulla oli niin tuskainen olo. Jos joku sanoo, -
että on synnissä tuskastunut olo, niin mulla todella oli se.
Mutta tunsin, miten tuli ihan valtava rauha ja keveys. Tosi hyvä olo.
Se oli mulle yllätys, koska olin jotenkin -
vähän orientoitunut silleen, että tuskin se nyt silleen vaan lähtee.
Mutta koin, että se lähti yliluonnollisesti.
Tottakai sen jälkeen tuli taas kaikkea.
Ei se ollut yks hetki, ja sen jälkeen on ollut aina hyvä olo, -
vaan kyllä siinä on asioita, mitä olen käsitellyt, -
ja ei todellakaan ole ollut helppoa, -
eikä semmoista 'ah, miten ihana olo tässä onkaan', -
mutta on niitäkin ollut.
Jotenkin se, elämästä voi tulla sellainen, että siihen kuuluu kaikkea.
Siihen kuuluu myös vaikeuksia -
mutta enää en ole yksin niitten kanssa.
Olo on niin toivoton, kun katsoo vain sitä syntikasaa.
Kun näkee itsensä niin, että olen pilannut elämäni.
Se on niin erilaista, kun sulla on toivo.
Voit kääntyä Jumalan puoleen koko ajan ja kaikissa asioissa.
Hän oikeasti välittää sinusta. - Mahtavaa.
Millä tavalla elämäsi on muuttunut vuosien saatossa?
Onko jotain tiettyä kohtaa, kun olet eron huomannut, -
vai onko uskoon tulo ollut se suurin?
Oli valtavaa, kun vapauduin päihteistä.
Se oli käänteen tekevää, koska se oli niin suuri riippakivi minulle.
En pystyis tekemään mitään. Nytkin olisin täällä ihan reporankana.
Mistään ei tulis mitään.
Jotain on pehmentynyt pikkuisen.
Jotenkin... esimerkiksi... Nyt olen ns. lomalla.
En ole jaksanut olla vapaaehtoistöissä tai muuta.
Mutta pari vuotta olin kehitysvammaisten kanssa.
Vedettiin Marin kanssa kerhoa. Siellä kävi näitä ja näkövammaisia myös.
Siellä vain olin ja minusta oli niin ihana saada kontakti ihmiseen, -
vaikka ei ollut yhteistä kieltä. Moni ei puhunut hirveästi mitään.
Kuitenkin kun ollaan siellä, ja mä olen siellä vähän palvelemassa, -
että otatko kahvia, ja autan esim. takin ottamisessa pois tai muuta.
Mutta miten saada yhteys. Meidän tässä puhuessa ei ole mitään heikkoa.
Toinen saattaa puhua tosi epäselvästi tai en ymmärrä, mitä toinen tarkoittaa.
Siinä ajattelin, että 'Tää on liian vaikeaa'. Se poltti sydämessä.
Tuntui, ettei siitä mitään tule. Nyt pitäis olla jotain koulutusta.
Silti se oli parhaimpia juttuja, mitä koskaan oli.
Se palaute. Yhtäkkiä joku tulee halaamaan. Se on niin aitoa.
Se oikeasti voi riittää, että Jumala kutsuu sut johonkin -
huolimatta siitä, onko parhaiten koulutettu tehtävään.
Se oli siistiä. Tämä asenne pitäis meissä olla, -
ja vain luottaa siihen, että Jumala, joka kutsuu, -
on voimallinen viemään eteenpäin ja viemään aloitetun työn päätökseen.
Kun katsoo omiin puutteisiin, -
niin on vaikeaa luottaa siihen, että voiko se oikeesti.
Että oot sä nyt ihan varma, mitä tästä tulee.
Kyllä Jumala avaa ovet, jos se on sulle tarpeen.
Mutta ettei liikaa vertailisi, vaan olisi 'Tässä olen Herra, käytä minua.'
Mitkä asiat sua lohduttaa tai antaa voimaa epätoivon hetkenä?
Mielestäni kaikkein eniten olen kokenut musiikin kautta.
Hengelliset biisit.
Ja kun oon vähän semmoinen töhö, ADHD, -
kokouksessa välillä, jonkun saarnatessa, olen "Joo, la-la-laa".
Se vähän menee tälleen, -
mutta jos on tosi hyvä, niin totta kai ei ole mitään sitä vastaan.
Mutta se musiikki... ne biisit.
Monesti oikein oottaa ylistystä. Että mitäs sieltä nyt tulis.
Jumala puhuu mulle monesti laulujen kautta.
Lauluissa saattaa olla just sellainen täsmäteksti mun tilanteeseen.
Tai kun avaa radion, niin Dei:ltä tulee joku biisi.
Kun kärvistelee tuskissaan, niin ajattelee, että -
"Jumala, Sä taas tiesit, että mulla on tää".
Musiikki on ollut semmoinen kanava, -
mitä kautta Jumala on mua kaikkein eniten lohduttanut ja hoitanut.
Sen takia oon varmaan tykästynyt rämpyttelyyn ja laulamiseen.
Mielestäni on ihanaa laulun kautta...
Se on pehmeä keino kuvata sitä, miltä tuntuu.
Minkälaisia haaveita ja unelmia sulla vielä on?
No, haaveita ois ehkä...
No lähetystyö tietysti.
Olis kyllä hieno päästä ulkomaille vielä.
Mutta kotimaassakin varmasti riittää työtä.
Mutta ei mulla sen kummempia.
Haluaisin vain oppia Jumalaa tuntee paremmin, -
ja löytää sitä lepoa Hänessä, -
ja juurtua Hänen rakkauteen.
Uskon, että sitä kautta avautuu myös niin sanotut tehtävät sitten.
Sanoit, että et oo katkera.
Näetkö enemmän, että olet kiitollinen sun polusta, -
sun tarinasta tai tästä, mitä sun elämässä on tapahtunut?
Kyllä mä pitkään olin tosi katkera.
Ymmärrän kyllä, että ihmiset on katkeria.
Olen nyt ruvennut jotenkin tavallaan oleen hirveen...
en tiedä, onko aika kullannut muistoja, -
mutta jotenkin olen tyytyväinen siihen, että se meni silleen.
Siitä pystyy ammentamaan jotain, -
ja siitä pystyy näkemään asioita, mitä ei muuten näkisi.
Enkä välttämättä ajattele, että haluan tehdä jotain päihdetyötä.
Se ei ole välttämättä ollut mun unelma. Mutta tota...
Jotenkin kuitenkin kiitollinen siitä, että huolimatta siitä, mitä olin, -
niin sillä ei ollut merkitystä. Kuitenkin se ihminen on se tärkein.
Jumala halusi mut pelastaa sieltä, -
ja Jumala haluaa kaikki pelastaa.
Sillä ei ole niin väliä, mitä se on ollut, -
vaan ihmisellä on enemmän väliä.
Meidän ei pitäisi keskittyä siihen, miltä se näyttää, -
vaan ihmiseen, joka kärsii. Ihmiseen, joka on jäänyt jotain vaille.
Olen kyllä kiitollinen siitä, että Herra auttoi sieltä pois.
Minkälaisia terveisiä haluaisit lähettää ihmiselle, -
jolla ei tunnu nyt olevaan minkäänlaista rohkeutta tai toivoo, -
tai tuntuu, että on usko ja toivo mennyt?
Vaikka nyt näyttää siltä, että ei ole mitään ulospääsyä, -
niin rukoilen sitä, että voisit nähdä sen, -
miten paljon Jumala rakastaa sua, ja haluaa olla sua lähellä.
Epäonnistumisesi, heikkoutesi, tai rohkeuden puute -
ei ole este sille, että voisit tuntea Jumalaa, tai Hänen rakkautta.
Tiedän, että se tuntuu välillä siltä, että ihan sama, -
vähän köykäisiä lohdutuksia.
Uskon, että Jumala on niin suuri, -
että Hän pystyy tosi vaikeat tilanteet kääntämään hyväksi.
Kiitos teille katsojille, ja tavataan taas Kulmakivellä.
Olen särkynyt saviruukku
Pala palalta murtui pois
Vain ihmettelin ja itkin
En millään murtunut ois
Sinä Herra minut murskasit Vaan talletit kaikki palat
Tekstitys: Ilpo Törnqvist