Tällä kertaa Kulmakivi-ohjelmaa kuvataan Petäjävedellä -
noin 30 km Jyväskylästä länteen.
Istun Petäjäveden kirkossa ja seuranani on Kalevi Rautjoki.
Kalevi, oli kiva, kun tulit ohjelmaan mukaan. Tervetuloa.
Olet monen toimen mies, luova persoona ja tottunut johtamiseen.
Sinulla on avainsanoja, esimerkiksi hiljaisuus ja ihmetteleminen.
Ennen kuin mennään näihin syvemmin, -
niin kertoisitko missä ollaan - tästä kirkosta jotain -
ja mitä täällä on viime aikoina tapahtunut?
Olemme Petäjäveden uudistetussa kirkossa.
Petäjävedellä on vanha kirkko, joka on tunnettu maailman -
Unescon maailmanperintökohde, -
ja tämä uusi kirkko, joka täyttää tänä vuonna 140 vuotta.
Tämä uusi kirkko on kokenut täyden remontoinnin sisältä.
Värit on uutta.
Toisaalta on haettu vanhoja, alkuperäisiä värimaailmoja.
Kaikki kirkkotaide on konservoitu.
Koko kirkko on uudistettu. Olen innoissani siitä, -
mitä mahdollisuuksia tämä kirkko nyt antaa.
Ovatko nämä kaiteen maalaukset tässä olleet tämmöisenä?
Nää ovat olleet, joo. Ne on konservoitu.
Uusia värejä on toki paljon.
Jyväskyläläinen arkkitehti Markku Mykkänen on remontin suunnittelija.
Okei.
Olet perheinesi asunut kuusi vuotta täällä Petäjävedellä.
Kesällä tulee 6 vuotta, kun muutettiin tänne.
Eli pari vuotta eläkkeelle jäämisesi jälkeen, -
vaikka kerroit, että työtä on riittänyt senkin jälkeen vielä ja edelleen.
Kyllä. Muutimme tänne Petäjäveden vanhalle rautatieasemalle itse asiassa.
Meillä on 120 vuotta vanha asumis- ympäristö, vanha hirsirakennus.
Kaunis rakennus, niin kuin tämä kirkkokin.
Mitä töitä teit ennen Petäjävettä?
Viimeisin varsinainen työpaikka oli Kansan Raamattuseuran -
toimintakeskuksessa, Vivamossa. Olin siellä johtajana 10,5 vuotta.
Siellä oleminen on jatkunut sen jälkeenkin.
Olen pitänyt siellä erilaisia kursseja.
Ja sitten Vivamon raamattukylä, -
joka on meidän Anna-Mari Kaskisen kanssa, -
ja monien muiden kanssa yhdessä perustama kristillinen teatteri.
Sen merkeissä olen ollut siellä senkin jälkeen.
Meillä on kaikkiaan 17 näytelmää, -
jotka Hanna-Mari Kaskinen on käsikirjoittanut.
Meillä on ollut 400 vapaaehtoista ihmistä tekemässä vuosien aikana, -
että verkosto on aika iso. - No kyllä täytyy sanoa.
Ilmeisesti sulla on kyky hallita monenlaisia asioita yhtaikaa.
Sanotaan, että miehet kykenee mennä vain yhteen ja syvällisesti, -
mutta sulla on monta... - Monta rautaa tulessa.
Mulla on sellainen pää, joka aina suunnittelee ja ideoi.
Se on myöskin tietyllä tavalla ongelma.
Se joskus vaikuttaa nukkumiseenkin, -
että yöllä herätessä tulee uusia ideoita ja ajatuksia.
Paha ongelma on se, että tulee tartuttua niihin, -
ja lähden myöskin toteuttamaan niitä. Niitä on ollut paljon.
Osa niistä on hyviä, ja niillä on ollut pitkä merkittävä kaari myös.
Kyllä.
Mutta jossakin vaiheessa tällainen taito alkoi kostautumaan sitten.
Kerrotko siitä vaiheesta - väsymisestä?
Minun identiteetissäni on aina ollut vahvana tekemisen ulottuvuus.
Se on ollut ihan lapsesta saakka.
Aiemmin sai kannustusta, kun oli ahkera ja teki.
Se tietysti antoi lisää vettä myllyyn.
Se tekeminen tuli merkittäväksi osaksi mun identiteettiä.
Mun on pitänyt uudelleen oppia olemisen ulottuvuus, -
ja ikään kuin vahvistaa sitä puolta identiteetissäni, -
että osaan olla, osaan pysähtyä, -
rauhoittua, vaieta, asettua kuuntelulle -
tekemisen ja puhumisen sijaan.
Kyllä. Tähän liittyy loppuun palaminen, -
ennen kuin aloit etsiä rauhoittumista.
Joo. Se on vaikea sanoa, mitkä asiat siihen vaikutti.
Mutta varmasti tämä persoonallinen tapa tarttua niin moniin asioihin.
Työuupumiseen vaikuttaa taas se, että miksi teen.
Miksi teen sillä intensiteetillä ja paljon?
Miksi tartun niin moniin asioihin? Sitä täytyy tutkia.
Eli näen tämän ison aktiivisuuden enemmän oireena, -
kuin jonain muuna asiana.
Sitä on pitänyt selvittää ja tutkia mistä se tulee.
Onneksi on jotain selvyyttä tullut. - Niin.
Elämässäsi on 2 osaa: Ennen ja jälkeen.
Mikä siinä taitteessa tapahtui?
Tämän uupumisvaiheen keskellä - varmasti tulin johdatetuksi.
Voin sanoa, että ajauduin. Mutta tulin selvästi johdatetuksi, -
hiljaisuuden retriittiin.
Menin Anna-Maija Raittilan pitämään retriittikeskukseen -
Muurbackaan Turun lähelle.
Siellä olin kolmen vuorokauden retriitin, hiljaisuuden retriitin.
Se oli kokemus, -
joka vaikutti erittäin paljon elämäni suuntaan -
ja nimenomaan hengelliseen matkaan.
Aloin ymmärtää, -
miten tärkeää on hakeutua Jumalan läsnäoloon kuuntelemisen kautta.
Aloin ymmärtää, mitä tarkoittaa vaikeneminen.
Se, että itse teen ja puhun mahdollisimman vähän, -
ja yritän kuulostella, mitä Jumala haluaa sanoa, -
ja mitä voin jotenkin Hänen läsnäolossaan löytää.
Kolmen päivän retriitti on lyhyt aika oivaltaa näin isoja asioita.
Kyllä. Enkä mä tietysti siinä vielä kaikkea oivaltanut.
Se oli semmoinen taitekohta elämässäni.
Se oli asia, joka oli niin, -
miten sen nyt sanoisin - vetovoimainen, -
että aloin hakeutua tällaiseen retriittityyppiseen hengellisyyteen.
Lopulta menin retriitin ohjaajakoulutukseen, -
ja aloin pitää retriittejä.
Hiljaisuuden retriittejä olen vetänyt paljon.
Olen pitänyt luontoretriittejä sekä Lapissa tunturiretriittejä, -
ja perinteisiä hiljaisuuden retriittejä. - Ok.
Olet puhunut, että varsinkin herätyskristillisyyteen kuuluu -
tietämisen ja oikeassa olemisen eetos tai pakko tai traditio.
Mutta hiljaa oleminen Jumalan edessä on jotain muuta.
Mitä ajattelet siitä? Miksi tällainen tietämisen tarve -
hengellisissä asioissa meillä ihmisillä herkästi on?
Mistä se kertoo?
Ajattelen, että siinä taustalla on -
tai sanon varovaisemmin -
voi olla jonkun laista turvattomuutta ja pelkoa.
Se, että etsimme oikeassa olemisen eetosta, kuten sanoit, -
niin se on ikään kuin tuovinaan -
semmoista varmuutta ja jotenkin sellaista rakennetta, -
tosin petollista rakennetta, elämään.
Kun identiteetti rakentuu tietämisen varaan, -
ja sen varaan, että täytyy tietää, -
niin sitä tietämystä alkaa helposti markkinoimaan muille.
Sitä kautta on tullut paljon hengellistä vallankäyttöä, -
jonka uhrien kanssa olen myös joutunut tekemään töitä joskus.
Eli tällä omalla matkallani opin tän tarkoin tietämisen sijaan...
Nuorena kristittynä se on erittäin tärkeää, -
että tarkkaan tietää, mikä on oikein.
Ja sitä myös helposti toisilta vaatii, vaatii tiettyjä asioita sitä kautta.
Mutta mikä sen tilalle tuli? Ehkä rohkeus aavistella.
Hebrealaiskirjeessä on sanat:
"Usko on luja luottamus siihen, mitä toivotaan, -
ja ojentautuminen sen mukaan, mikä ei näy."
Siinä ei puhuta tietämisestä. Siinä ei sanota mitään tietämisestä, -
vaan ojentautumisesta ja luottamisesta.
Ajattelen, että ihmisen sisäisen eheyden kannalta on tärkeää, -
että ihminen oppi luottamusta.
Siinä on monia asioita, joiden kautta luottamusta opitaan.
Mutta se on turvallisempaa, kuin tämä tietämisen varmuus.
Onko se lapseksi tulemista se luottaminen?
On. Kyllä se on lapseksi tulemista.
Se on myös sitä, että alkaa ymmärtää omaa sisäistä lasta, -
joka meillä jokaisella jossain muodossa on.
Se sisäinen lapsi on nimenomaan se, joka kaipaa syvää yhteyttä, -
ja luottamuksellista suhdetta Jumalaan.
Meidän täytyy tietää - ainakin johonkin saakka.
Mikä on mielestäsi minimi, mitä kristityn täytyy varmasti tietää?
Siitäkin ollaan montaa eri mieltä.
Jotkut sanoo, että pelastusvarmuus tulee tietää.
Täytyy tietää, että olen pelastettu, olen uskossa.
Sitäkin voi kokea monta kautta, luottamus.
Ajattelen, että luottamus on enemmän kuin varmuus, -
koska varmuus pitää sisällään tietämisen pakon.
Luottamus jumalasuhteessa on heittäytymistä Jumalan varaan, -
ja luottamista siihen, että Jumala kannattelee ja pitää huolta.
Se, miten se tapahtuu, minun ei tarvitse tarkkaan tietää aina.
Jälkeen päin näen askeleita, -
jotka osoittaa, että Jumala on pitänyt huolta mun tiestä.
Mitä tämä hiljaisuus käytännössä tarkoittaa? Miten se tapahtuu?
On vaikeata vain mennä sohvalle ja olla hiljaa - päässä alkaa pörinä.
Ja tulee mieleen töitä, mitä pitäisi mennä tekemään.
Miten ihminen pystyy rauhoittamaan itsensä?
Sitä tarvitsee harjoitella.
Muistan, kun olin ensimmäisessä retriitissä, -
ja kun oli hiljaisia kohtia rukoushetkessä, -
niin kaikenlaiset asiat alkoi tulla mieleen.
Mutta vähitellen, kun alkoi keskittyä siihen hiljaa olemiseen -
ja siihen, ettei tarvitse aktiivisesti ajatella mitään, -
niin alkoi tulla mieleen asioita, -
jotka tuntui siltä, että Jumala puhuu henkeeni -
ja antaa mulle uusia ajatuksia.
Nimenomaan turvallisen Jumalan läsnäolo alkoi tuntua vahvasti.
Olet ollut kehittämässä Suomessa kristillistä sielunhoitoterapiaa.
Olet sertifioitu terapeutti.
Pidät vastaanottoa Jyväskylässä 1 kertaa viikossa.
Miten päädyit näihin kuvioihin?
Kiponniemen toimintakeskuksessa v. -84 aloitin sielunhoitoviikot, -
johon otin mukaan erilaisia asiantuntijoita.
Sitten suunnilleen vuonna 1998 -
luokseni tuli Seppo Jokinen, -
joka oli paljon kiertänyt Suomea pitämässä puheita -
liittyen sisäisen eheytymisen tematiikkaan.
Hän tuli luokseni ja alkoi puhua siitä, -
että sielunhoidon tarve on niin suuri.
On paljon sielunhoitoa, joka enemmän rikkoo kuin eheyttää.
Niin eikö me voitais lähteä tekemään jotain tälle asialle.
Me saatiin kolmanneksi Päivi-Marja Kuivamäki - silloinen Mikkola.
Hän oli kehityspsykologi.
Me lähdettiin yhdessä miettimään sapluunaa, -
minkälaisia asioita pitäis sen ihmisen tietää, -
joka ammatillisemmin tekee sielunhoidollista työtä, -
johon integroidaan hengellisyyttä.
Suunnittelimme ensin aikamme ja kävimme eri asiantuntijoiden luona.
Saimme heiltä työhön rohkaisua.
Vuonna 2000 me aloitettiin Kiponniemen toimintakeskuksessa -
terapeuttisen sielunhoidon koulutus.
Nyt sitä on ollut kohta 20 vuotta.
Myöhemmin koulutuksia on perustettu eri puolille Suomea.
Kuuntelet toisia ihmisiä. Saatko itse niistä tilanteista, -
vai pitääkö sinun latautua muulla tavalla?
Tää työ on totta kai vaativaa, mutta myöskin hyvin antavaa.
Meillä sielunhoitoterapeuteilla on edellytys, -
että me itse ollaan myöskin työnohjauksessa.
Sitä kautta tietenkin tulee sitä oman voinnin tsekkausta.
Mutta tietysti pitkä kokemus tuo tullessaan sen, -
että siinä voi levollisemmin olla.
Sanoisin, että tämä kokemus, -
mitä hiljaisuuden retriitti ja Jumalan läsnäolossa vaikeneminen -
on tuonut, niin se auttaa myös siinä, kun olen asiakkaan kanssa.
Mun ei tartte ratkaista tän ihmisen asioita, -
vaan ne ratkaisut on hänen sisällään.
Tehtäväni on auttaa häntä löytämään ne ratkaisunsa.
Se poistaa sisäistä hätää ja pakkoa muuttaa toista ihmistä.
Sulla on kädessäsi kirja, joka liittyy näihin teemoihin.
Olet täällä Petäjäveden kirkossa -
aloitellut tällaisia hiljaisuuden hetkiä. Kerrotko vähän niistä?
Nyt, kun tämä kirkko on saatu kauniiksi,
ja tää kirkko otetaan käyttöön, -
niin on hyvin tärkeää, mitä sisältöä seurakunnan työssä on.
Mielestäni olisi hyvä olla esimies- rukoushetki ehtookellojen aikaan.
Nyt olen lähtenyt yhdessä muiden seurakuntalaisten kanssa -
kehittämään tällaista Taize-tyyppistä hartaushetkeä.
Se voi olla musiikkihartaus, -
tai se voi olla hetkipalvelusten mukaan pidetty hartaus.
Mulle on tuttu tää Taize-hartauden perinne.
Olen paljon lukenut Taizen perustajan, veli Roger:n kirjoja, -
hänen ajatuksiaan rukouksesta, sekä rukouksia.
Tykkään siitä ajatuksesta, että rukoukset on lyhyitä, pelkistettyjä.
Me hiljaisuuden liikkeessä viljellään ajatusta, -
että vähemmän on enemmän.
Usein me tukahdutaan siihen, että tulee paljon uutta tietoa.
Se, että voi keskittyä miettimään jotain asiaa, -
Raamatun Sanaa tai jotain rukousta, -
jonka joku on joskus rukoillut ja kokenut merkittävänä, -
niin sen toistaminen, rukoileminen -
voi olla merkittävä kasvutikku hengellisessä elämässäni.
Tässä oli paljon eväitä mietittäväksi hiljaisuudessa.
Kiitos, että kerroit ja jaoit omia kokemuksiasi.
Kiitos sinulle, että oli mukana Kulmakivellä tässäkin jaksossa.
Toivotan sinulle mahdollisesti antoisia hetkiä -
hiljaisuudessa ja Jumalan kuuntelemisessa.
Tekstitys: Ilpo Törnqvist