Edellisessä ohjelmassa oli vieraanamme Mirja ja Pertti Räty.
Aika meni nopeasti, ja ohjelma jäi vähän kesken, joten nyt jatkamme.
Olet enemmän kuin tervetullut seuraamme.
Kiitos, että olet juuri siinä.
Te työskentelette täällä Vesangassa, Kiponniemen toimintakeskuksessa.
Mitä te teette täällä, mikä työssänne on parasta?
Meillä on työpaikkaromanssi, eli mamman kanssa ollaan yhdessä.
Universumini ihanin nainen. Kaikessa melkein ollaan yhdessä.
Joskus kyllä on tosi kuumaa.
Tää on kuin appelsiinia kuorineen söisi - hyvvee ja pahhoo.
Mutta on hieno tehdä yhdessä työtä.
Sä olet pastorin ominaisuudessa täällä sitten paljolti.
Toiminnanjohtajana ja Mirja on kurssi- ja toimistosihteerinä.
Kerro vielä Mirjakin, että mitä pidät parhaana täällä työskentelyssä?
Kyllä se on ihmisten kohtaamiset - sekä puhelimitse että kasvotusten.
Toisaalta toimistotyönä tämä on hyvin monipuolista.
Se on ollut semmoinen rikkaus.
Hyvin monenlaista työtä on saanut tehdä.
Tulee elinikäisiä ystävyyksiäkin varmaan. - Kyllä.
Mulla on mielikuva, että tänne Kiponniemeen -
tullaan pääasiassa virkistäytymistarkoituksessa.
Se on hieno lähtökohta kaikille kohtaamisille.
Se on hienoa palautetta, -
sitten kun ihmiset kertovat, mitä he ovat saaneet kokea täällä.
On ollut kannustavaa, että me voidaan mahdollistaa se, -
että ihmiset voi tulla ja kokea Jumalan avun elämässä.
Tietysti tämä ympäristö on kaunis.
Sekin monia hoitaa. Se hengellinen puoli kanssa.
Yli 200 tapahtumaa vuodessa.
Noin 14000 yöpymiskertaa plus päiväkävijät.
Meitä on täällä 7 täysaikaista plus kesätyöntekijät lisäksi.
Tää on hyvin hektistä.
Kohtaamme niin ihmiselämän kriiseistä ja...
on henkirikosten uhrien omaista, itsemurhan tehneiden leskiin, -
on vankilasta vapautuvien ehjä perhe -tapahtuma, -
joka on yhdessä rikosseuraamus- yksikön, vankeinhoidon, -
ViaDian ja Kiponniemen kanssa yhteistyössä.
Sitten on avioliittoleireistä: avioon aikovista, perheohjaajat, -
avioliittoleirit, mies- ja naisseminaarit, erosta eteenpäin, -
yksinhuoltajaisät ja -äidit. Sitten on taas avioon aikovat.
Emme avioliittotyössäkään hylkää missään vaiheessa, -
vaan annetaan tämmöinen mahdollisuus.
Plus sitten monet muut kohtaamiset ja tapahtumat, -
joissa kohdataan niin syvää ihmisten kriisiä ja muuta.
Kun oli nämä ampumis- onnettomuudet: Jokela, Kauhajoki.
Tsunamionnettomuus.
Konginkankaan bussiturman vertaistukitapahtumat.
Ja se, että itse olemme kohdanneet kriisejä, kuolemaa, -
jopa uhkaa omasta hengestämme, ja muuta.
Ne on kääntyneet siihen, -
että on ollut suurenmoista kohdata eri tilanteita.
Täällä te olette työssänne kokeneet monenlaisia ihmeitä.
Voisitteko kumpikin kertoa jonkun sellaisen?
Tuleeko Mirjalle mieleen joku tapahtuma, -
missä tapahtui ihmeellinen asia, -
asia, jonka tässä tilanteessa voi kertoa?
Eilen illalla soitin mun ystävälle ja kysyin luvan häneltä.
Jo vuonna -80, kun odotin ensimmäistä lastani, -
olin täällä raamattukurssilla, ja tutustuin häneen täällä.
Jostain syystä meillä heti oli tällainen yhteys, -
ja se on jatkunut tähän päivään asti.
Hänellä on ollut hyvin vaikea lapsuus ja elämäntilanne.
Hän on sillai paljon vetäytynyt.
Ja tässä joitakin vuosia sitten -
meillä oli kivusta kasvuun -koulutus. Hän tuli siihen.
Sekin oli hänelle kynnys.
Hän yritti aikaisemmin tulla, mutta ei pystynyt.
Sitten hän koki, että voi tulla, ja hän tuli.
Siinä koulutuksessa hän koki jotain sellaista vapautusta, -
että hän on tänä päivänä kuin toinen ihminen.
Hän kohtasi Jumalan ja Jumalan rakkauden häntä kohtaan, -
ja myös ihmisten rakkauden ja hyväksynnän.
Siitä alkoi hänellä sellainen prosessi, mikä on eheyttänyt häntä.
Hän pystyy kertomaan omasta elämästään toisille.
Mites Pepe, tuleeko mieleen joku ihmeellinen tapahtuma?
Joskus tänne toimistoon tulee erikoisia soittoja.
Yksi soitto oli semmoinen, jossa eräs kysyi:
"Ootteko te siellä Kiponniemessä ihan tavallisia ihmisiä?"
Tietysti ennakkoluulot, kun on kristillisestä järjestöstä kysymys.
Sanoin, että tavallisia kaalinpäitä täällä ollaan. Mistä on kysymys?
Hymy hyytyi, kun hän sanoi, että hän tulee ison aallon keskeltä, -
jossa koko perhe jäi sinne. Eikä kaikkia ole vielä löydetty.
Hukkumis... - Joo. Thaimaan tsunamionnettomuus.
Hän sanoo, että Punainen Risti on suositellut, että tänne voi tulla.
Kahden viikon jälkeen kyyditsin hänet matkakeskukseen.
Hän tuli ja sanoi, että saat kertoa tämän toisillekin, -
että siellä teidän keskellä, -
hän on oppinut puhumaan sille, joka kuulee.
Olemme kokeneet täällä monia suunnattomia asioita.
Yksi, johon olen saanut luvan kertoa myös, -
on pieni poika, joka tuli tänne leirille äitinsä kanssa, -
koska hänen isänsä oli päättänyt elämänsä oman käden kautta.
Tämä poika näki tapahtuman, ja menetti puhekykynsä.
Ei sanaakaan kolmeen kuukauteen.
Ammattiauttajat olivat tehneet voitavansa ja ilmoittivat, -
että hän omassa huoneessa voi syödä.
Kun hän oli täällä sen viikon, niin kyllä oli huomattavissa.
Me kuljimme täällä sukkasilla melkein.
Sanoin kuvaamaton kokemus oli kohdata näitä perheitä, -
joita kohtaan me vuosittain, edelleenkin.
Oltiin sitouduttu siihen, että ei mitään kristillistä -
eikä poliittista painotetta täällä tuoda esiin.
Olimme lupautuneet siihen.
Viimeisenä iltana minulta kysyttiin, että ootko sinä ihan oikee pappi.
Sitten, kun sanoin, että kyllä vaan, -
niin tuli kysymys, että osaatko Herran siunauksen.
"Kyllä minun pitäisi osata sekin."
He sanoivat, että saat mennä niemen kärkeen iltanuotiopaikalle.
Tehtäväsi on vain sanoa Herran siunaus.
Perheet tulevat ja sytyttävät nuotion vierellä -
omaisten kynttilän laiturille.
Niin he tulevat, sanon Herran siunauksen ja he lähtevät iltapalalle.
Sitten tulee tämä äiti yksin, -
ja katson, että se pieni poika on kodan luona - potkii turpeita.
En tiedä unohdanko koskaan sitä hetkeä, -
kun nostan siinä käteni ja sanon Herran siunausta.
Pääsen ensimmäiseen lauseeseen, jotain kohahtaa ja avaan silmäni, -
niin se pieni poika on tullut siihen äidin jalkojen juureen.
Yhtäkkiä poika luo kätensä äidin jalkaan ja sanoo:
"Äiti, minua rakastetaan!" - Voi, mahtavaa.
Äiti sanoo: "Mutta sinähän puhut!"
Kolmeen kuukauteen hän ei ollut sanan sanaa sanonut. - Ajatella.
Olisittepa nähneet, kun hän heittää kärrynpyörää jalkapallokentällä -
ja huutaa "Minua rakastetaan!" - Mahtavaa.
Hän juoksee pitkin Kiponniemen käytäviä, ja puhuu ja puhuu.
Tulee mun toimistoon, ja puhuu ja puhuu.
Tulee mieleen, että eläkepäivät häämöttävät horisontissa -
ainakin Pertillä, mutta joskus myös Mirjalla.
Minkälaisia odotuksia teillä on niihin liittyen?
Tää Kiponniemi, joka on meidän kutsumuksessa ollut, -
on ollut täyttymyksen aikaa, -
jossa ollaan saatu kokea korvaavia kokemuksia monin eri tavoin.
Aivan upea näköalapaikka kohdata kaikkea kristillistä kenttää -
ja kotikirkkoakin.
Paljon ihmisiä - tuhansia ihmisiä - vuosittain, -
jotka eivät tiedä evankeliumia.
Saamme tavata heitä tavallisina ihmisinä ilman ennakkoasenteita.
Ja he tulevat vielä uudestaan. Se on ollut suurenmoista.
Kyllä tässä pientä orpoutta sisimmässä kokee.
Samalla sellaista odotusta.
Aistimme, että lehti on kääntymässä jollain tavalla meidän elämässä -
ja palvelutehtävässä.
Toki halutaan tässä mukana olla edelleenkin, jos meitä tarvitaan.
Ollaan tehty jo ratkaisu, ja ollaan siirrytty Konnevedelle -
yli 70 kilometrin päähän täältä. Työmatka on jo pidempi.
Tällä tavoin fyysisesti irrottaudutaan tästä työstä. Mutta haikealta tuntuu.
Miltäs Mirjasta tuntuu?
Mulla on useampia vuosia tuossa kuin Pertillä.
Sä käyt vielä Konnevedeltä täällä? - Kyllä, näillä näkymin.
Mutta vähän on ajatusta, että...
Mitä muutoksia tässä nyt sitten -
tuleekin tehtyä, että löytyykö lähempää sieltä, vai.
Monenlaisia ajatuksia on tässä mielessä käynyt.
Ja sitten, kun se aika tulee, että eläkepäivät alkaa, -
niin kyllä se yhteinen halu olis -
kuitenkin olla jollain lailla avuksi ihmisille, -
että mitä se käytännössä on, sitä on rukoiltu.
Toisaalta Jumalan tehtävistä ei koskaan eläköidytä. Sekin on fakta.
Teillä on varmaan paljon hommia Jumalan tehtävissä vielä tulossa, -
uudenmoisia, uusissa asetelmissa.
Onko teillä joku Raamatun paikka, -
joka toimii teillä voimanlähteenä?
Onko Mirjalla joku?
Mulla on monia, enimmäkseen Psalmeista.
Se ydinajatus ehkä on - katsoin yhden psalmin, yhden jakeen.
Mutta tää kuvaa ehkä tätä.
"Mutta Jumala on auttajani. Herrani on minun tukeni."
Eli kun tulin uskoon ja koin vastustusta, -
niin Raamattu tuli mulle todella tärkeäksi, ja luin sitä paljon.
Ja se yhteys Jumalan kanssa. Koin, että apu tuli mulle ylhäältä.
Aina, kun on vastoinkäymisiä, ja kipeitä asioita, -
olen turvautunut siihen. Jumala on antanut sen avun mitä olen tarvinnut.
Se ei ole tullut aina siihen hetkeen, -
mutta koskaan se ei ole jäänyt tulematta.
Olen riippunut siinä kiinni, ja haluan edelleen riippua.
Se on mulle tärkeintä tässä.
Hieno juttu. Mites Pertin kohta?
Kun tehdään tätä nauhoitusta tammikuun puolella, -
niin tämä on minulle aika koskettavaa aikaa -
näin tammikuussa lumimyrskyn keskellä -
kaksi veljeäni hukkui hyvin järkyttävällä tavalla.
He lähtivät kalastusmatkalle -
Keski-Suomen vesiin laivarannalta Virroilta.
Lumimyrskyssä he eksyivät merkatulta ajoväylältä -
ja ajoivat laivaväylään, josta 3 päivän kuluttua heidät löydettiin, -
kun tehtiin valtakunnallista hälytystä.
Nimismies löysi sulapaikan, jossa jää oli murtunut, -
ja sieltä sukeltajat löysivät auton yli 10 metrin syvyydestä.
Olin siinä mukana, kun isä soitti ja kertoi, -
että molemmat veljet ovat hukkuneet.
Pappina heti otin tämmöisen auttajan roolin.
Jälkeenpäin huomasin, että se oli minulle tällainen suojamekanismi.
Olin rinnalla. Neljä orpolasta ja lesket.
Jäistä, kun heidät nostettiin ylös -
niin minulla on poliisin ottamat kuvat, -
jossa isäni seisoo minun vierellä sillä paikalla, -
jossa auton lasit lyödään rikki, ja siellä veljeni -
ruumiit löytyivät sieltä auton sisältä.
Niin isä katsoi jonnekin kaukaisuuteen.
Vielä kun isänikin menehtyi -
muutama vuosi sitten näin tammikuun tuntumissa, -
ja samaten äiti muutama vuosi sitten, -
niin tämä tammikuu on aika rankkaa aikaa.
Kysyin isältä onnettomuuden jälkeen, -
että minne sinä katsoit, kun katsoit sinne kauas.
Hän sanoi, että hän katsoi siihen hetkeen, -
kun meidän koko perhe oli tullut uskoon.
Ja me oltiin kaikki kirkossa yhdessä siellä edessä valkoisiin pukeutuneina.
Siltä pohjalta tämä Raamatun kohta on tullut sydämelleni.
Ja samaten työtovereitani, -
jotka on yllättäen sairauden kautta otettu meidän keskeltämme pois, -
niin siellä on ollut esillä tämä sama Raamatun kohta, -
joka lohduttaa syvästi.
"Sillä minä olen varma, ettei kuolema eikä elämä, -
ei enkelit eikä henkivallat, ei nykyiset eikä tulevaiset, -
ei voimat, ei korkeus eikä syvyys, -
eikä mikään muu luotu voi meitä erottaa Jumalan rakkaudesta, -
joka on Kristuksessa Jeesuksessa, meidän Herrassamme."
Aamen. Se on valtava kohta.
Olen saanut kokea siinä, -
että kun olen uskaltanut tulla ulos suruni keskeltä ja jakaa sitä, -
niin se on antanut sillan moniin eri tilanteisiin.
Se on ollut apuna kohdatessani ihmisiä, -
jotka ovat äärettömän masentuneita syvän prosessin keskellä.
Kiitos näistä kohdista. Nää oli tärkeitä paikkoja.
Ohjelmamme alkaa olla lopuillaan, -
niin voisitteko vielä päätteeksi rukoilla, vaikka kumpikin lyhyesti.
Kiitos rakas Taivaan Isä poikasi Jeesuksen nimessä.
Kiitos siitä elämästä, jonka Sinä olet antanut.
Kiitos, että se on pohja, joka kestää.
Kiitos, että saamme tässä yhdessä pyytää Isä Sinun siunaustasi -
meidän itse kunkin elämään, ja jokaisen kuulijan elämään.
Pyydän sitä Isä, että vedä rakkau- dessasi jokaista Sinun puoleesi.
Anna jokaisen löytää se rauha ja ilo Sinussa, -
minkä Sinä haluat lahjoittaa jokaisen ihmisen elämään.
Siunaa ihan jokaista katsojaa.
Anna jokaisen kokea, että missä tilanteessa tätä jaetaan yhdessä.
Herra, Sinä et ole kiinni paikasta etkä ajasta, Sinä voit kohdata -
ja Sinulla on laupeuden ja rakkauden ajatukset meitä kohtaan.
Sinä osaat lohduttaa, pystyt rohkaisemaan, -
kulkemaan rinnallamme -
ja muuttamaan syyssateen ja kevätsateen kuin entisaikaan, -
ja antamaan tilalle kasvun ja ilon.
Jos on suru tai murhe tai kuolema vieraillut, -
kiitos siitä, että Sinä olet elämän antaja, -
joka annat valon sinne kuoleman varjon laaksoonkin.
Ne, jotka itkevät, kun kylvösiemenen vievät, -
niin voivat palata riemuiten, kun lyhteensä tuovat.
Tekstitys: Ilpo Törnqvist