Olin eräässä tilaisuudessa kuuntelemassa pariskuntaa, -
joka pysäyttävästi kertoi Jumalan ihmeellisistä teoista -
elämänsä varrelta.
Niitä ihmeellisiä asioita on tapahtunut paljon.
Tämä pariskunta on Pertti ja Mirja Räty.
Saamme heidät tänään tähän Kulmakivi-ohjelmaan.
Tervetuloa. - Kiitos.
Ihana olla täällä Vesalan kauniissa maisemissa.
Voisitteko ihan alkuunsa jakaa jotain siitä, -
että miten olette ohjautuneet uskon askeliin alun perin.
Ensimmäisistä uskon askelista.
6-vuotiaana. - Aha. No niin.
Voimakas kaipaus.
Laitoin pienet -
pojan kädet ristiin ja sanoin: "Jeesus, tule meille kotiin."
Ja saimme kokea perhekuntaherätyksen eli -
äiti, isä ja veljeni -
silloin 3 veljeäni, tulivat uskoon lyhyessä aikaa.
Sain ensin kuulla ilosanoman pyhäkoulussa. - Joo.
Meinasin kysyä, että onko pyhäkoulu taustalla. - Jälleen pyhäkoulu.
Siellä kaksoisserkkuni piti pyhäkoulua.
Voi se oli niin koskettava. Meitä vietiin traktorin lavalla.
Vieläkin muistan, sininen Massey Ferguson. Oltiin kuin maitotonkat -
traktorin kyydissä. Meitä vietiin pyhäkouluun.
Siellä Maija-Liisa kertoi, että Jeesus seisoo ovella ja kolkuttaa.
Kahva on sisäpuolella. Kuka haluaa avata oven, nostakoon kätensä.
Mulla oli heti käsi pystyssä.
Veljeni katsoi aika syyttävästi, niin vedin käden alas.
Mutta tiedän, että silloin tapahtui jotain.
Sain kertoa isälle ja äidille, että avasin oven, ja Jeesus tuli sydämeen.
Isä kirosi karkeasti ja meni toiseen huoneeseen.
Äiti pillahti itkuun, niin kuin äidit itkevät.
Äiti ymmärsi yskän.
Kaksi viikkoa kului. Isä kertoi jälkikäteen,
että karjalaissyntyisenä, sota-ajat läpikäyneenä -
kaukopartiossa ja taisteluissa hän rukoili, -
että jos Jumala näistä selviän, niin annan elämäni Sinulle.
Kun rauha tuli, niin hän unohti, -
kuten suurin osa suomalaisista miehistä.
Mutta kun oma poika kertoi, että Jeesus tuli sydämeen, -
2 viikkoa kesti, jonka jälkeen vanhem- mat eivät saaneet yöllä nukuttua.
Niin voimakas oli se Jumalan puhe isän ja äidin elämässä.
Lapsen todistus voi olla väkevä.
Yhtenä sunnuntaiaamuna isä ja äiti menivät Mikkeliin -
aamulla luterilaiseen kirkkoon. Sieltä sakastiin kirkkoherran puheille.
Kirkkoherra julisti synninpäästön.
Iltapäivällä oli helluntaiseurakunnan kokous.
Niilo Ylivainio, joka oli pappina, julisti heidän synnit anteeksi.
Illalla he menivät vapaakirkon herätyskokoukseen.
Eli luterilaisen, helluntailaisen ja vapaakirkon pappien käsien alla.
Muistan elävästi vieläkin. - Tavoitehakuista oli.
Kun isä ja äiti tuli kotiin, isä toi Työmies ja Saimaa -tupakkakartongin.
Niitä oli iso nippu. Niissä oli koivuholkki-filtteri päällä.
Isä sanoi: "Isä ei enää polta. Isä ei juo."
Voi että. Aika huikeita asioita tapahtui perheessä lyhyessä ajassa.
Poltin ne kaikki tupakat samaan aikaan -
meidän navetan karjakeittiön hiilloksella.
Ne paloi siellä kuin pirun hampaat. Ajattelin, että isä ei enää juo.
Siinä oli meidän perhekuntamme... - Pelastus
Sen jälkeen olemme saaneet kokea ihmeellisiä asioita -
niin perheenä ja näin. - Mahtavat askeleet.
Mites Mirjan ensiaskeleet?
Mulla varmaan tuli, kun rippikoulun kävin, -
sellaisen päivärippikoulun, -
niin en siellä oikein päässyt siihen mukaan.
Mutta sen jälkeen alkoi vuoden mittainen etsintä.
Kyllä mullakin taustalla on pyhäkoulu.
Lapsena olen käynyt pyhäkoulua. Hyvät muistot siitä on jäänyt.
Mutta sitten kun olin sen rippikoulun käynyt, -
ja kun olin oppikoulussa, niin muistan, -
että päivällä yritin olla kovaa tyttöä, kiroilin.
Illalla kuitenkin itkin, että nyt en ole oma itseni. Miksi mä näin.
Hyvä ja paha taisteli sun sisikunnassa.
Sitten aloin lukemaan Raamattua. Mutta en ymmärtänyt sitä.
Luin kyllä sitä, ja itkin. Siinä meni vuosi.
Sitten veljeni, joka oli perheensä kanssa muuttanut Nurmekseen, -
pyysi hoitamaan 1-vuotiasta tytärtä. Heille oli syntymässä toinen lapsi.
Tiesin, että hän oli uskossa.
Ajattelin, että minustahan ei tehdä uskovaista -
ei ainakaan helluntailaista, kuten veljeni on.
Läksin tällä mielellä sinne, ja kuitenkin oli kaipuu sisimmässä.
He olivat hyvin viisaita. He eivät tyrkyttäneet mitään.
Heidän kodissaan oli Raamattuja, hengellisiä kirjoja, -
joita salaa menin ja luin sitten.
Se oli kesäaikaa.
Toinen lapsi syntyi silloin kun me menin sinne.
Sitä seuraavana yönä lähtivät sitten laitokselle.
Sitten kesällä oli telttakokous siellä Nurmeksessa.
Veljeni pyysi, että Merja, lähdetkö telttakokoukseen.
Sanoin: "En varmasti lähde."
He lähtivät. Jäin 1-vuotiaan lapsen kanssa sinne kotiin.
Mulle tuli valtava tarve päästä sinne.
Lähdin kävellen sinne lapsi rattaissa.
Kuuntelin lapsen istuessa sylissäni. En muista, mitä puhuttiin, -
mutta muistan, että se kolahti sisimpääni.
Se kaipuu, mikä mulla oli. Nyt tässä on se asia, jota olen kaivannut.
Itkin lapsi sylissäni, -
kun kysyttiin, että kuka haluaa antaa elämänsä Jeesukselle.
Että nostaa käden ylös, kuten silloin tapana oli.
Yritin nostaa, mutta en saanut kättä ylös.
Itkin, että miksi en saa kättä ylös.
Läksin itkien tytön kanssa teltasta pois.
Jonkin ajan kuluttua veljeni tuli perässä sieltä pois, -
ja sanoi, että Mirja, pääset autolla, laitetaan rattaat auton takakonttiin.
"Miksi sä itket?" Sanoin, että olisin halunnut nostaa käteni.
Halusin antaa elämäni Jeesukselle.
Veljeni Erkki sanoi, että voit tehdä sen tässä autossa.
Siinä auton penkillä annoin elämäni Jeesukselle.
Samana iltana menimme yhteen kotiin, -
ja siellä alettiin lukemaan Raamattua.
Yhtäkkiä ihan kuin suomut olisivat lähteneet silmiltä. Ymmärsin lukemani.
Olin aiemmin lukenut saman kohdan ymmärtämättä.
Se oli voimakas kokemus. - Pyhä Henki teki työtä. - Kyllä.
Muutenkin uskoon tulo oli voimakas kokemus.
Mutta kotona oli sitten erilaista.
Äidille soitin innoissani, että olen tullut uskoon.
Ja olin menossa kasteelle. Niin äiti oli hyvin hiljaa siellä.
Äiti ei ollut samaa mieltä asiasta kanssani.
Isä oli enemmän myötämielisempi. Mutta minulla oli silti vaikeuksia.
Vaikeuksia siinä, että äiti ei ymmärtänyt uskoani.
Olimme napit vastakkain. Tai sanotaanko, että...
Et saanut tukea... - En saanut tukea, päinvastoin.
Koin, että yritettiin saada mua pois uskosta.
Sanoin, että se on mulle niin tärkeä asia, en voi luopua uskosta.
Mutta haluan olla kuuliainen, koska olin 16-vuotias alaikäinen.
Mennään eteenpäin.
Kun te kohtasitte toisenne, niin mitäs siinä tapahtui?
Olin etsimässä elämän suuntaa.
Koin voimakkaasti, että Jumala kutsuu minua Valtakunnan työhön.
Samalla maailma veti voimakkaasti puoleensa.
Niissä tilanteissa sitten opiskelin eri ammatteja.
Olin liike-elämän palveluksessa, ja yrittäjänä yhdessä veljeni kanssa.
Vuosia sitten järkyttävällä tavalla molemmat veljeni hukkuivat.
Irrottauduin sitten jo aikaisemmin Jumalan Valtakunnan kutsun alla.
Koin sen, että Jumala kutsuu työhön.
Olin Outokummussa, josta Mirja on kotoisin.
Menin sinne vuori- ja kaivostekniikkaa opiskelleena -
kaivoksiin työnjohtoharjoittelijaksi.
Keltanokkana siellä olin.
Maanpinnalla kohtasin sitten ponihäntäisen tytön, -
joka oli rukoillut, että Herra varjele kaikilta kesäihastumisilta.
Kun näin hänen olemuksensa, -
ja ennen kaikkea, kun hän käytti todistuspuheenvuoron, -
ja hänellä oli vanha teipattu Raamattu.
Jälkeenpäin tiesin, että se oli kyynelin kasteltu.
Se todistus ampui niin syvälle, että minä poika sanoin, -
että jos Jeesus tuon tytön minulle annat, -
niin en mitään muuta enää pyydäkään.
Tämmöisiä köllejä me sitten ollaan. Että tehdään näin suuria lupauksia.
Mites asiat eteni sitten?
Pertti oli tullut aikaisemmin sinne.
Olin Kuopioissa kauppaopistossa opiskelemassa.
Hän oli tullut seurakuntaan ehkä kuukautta aikaisemmin.
Rukoilin, että en mitään kesäihastumista halua.
Haluan sen olevan se ainut ja oikea. Mulla oli vahvana se, -
että sillä täytyy olla kutsu Jumalan Valtakunnan työhön, -
vaikka en itse ajatellut olevani evankelista.
Koin sen ja rukoilin, että sellainen puoliso.
Kuulin Pertin tulevan sinne Outokummussa asuvalta siskoltani, -
joka kertoi, että sinne tuli nuori, komea, uskovainen poika.
Rukoilin silloin, että varjele minua.
Kun näin Pertin melkein siinä alussa, niin mun sydän sykähti, -
ja "voi ei, ei tässä näin pitänyt käydä", edelleen rukoilin.
Mutta jonkun ajan päästä keskusteltiin tunteista, -
että tämmöiset tunteet. Molemmilla oli tunteita.
Rukoiltiin ja ajateltiin, että ei kellekään kerrota siitä.
Halutaan rukoillen kulkea. Jos ei ole Jumalan tahto, niin ei ole hälyä, -
eikä tarvitse selitellä, miksi ei jatketa. Mutta se vain voimistu.
Sitten mentiin - oliko maakuntateltta Juuassa -
niin mentiin sinne eri autoissa.
Oltiin siellä muitten kavereitten kanssa.
Siellä tuli Pertin ja mun luokse henkilö - eri henkilöt.
Mun luokse tuli naisevankelista, joka tuli sanomaan, -
että se ihminen, joka sydämelläsi on, on Jumalasta.
Pertille tuli - oliko se mieshenkilö, -
vähän samansuuntaisin sanoin sanomaan.
Se oli meille vahvistus oikeasta tiestä.
Siellä me julkaistiin meidän seurustelu. Siitä se lähti.
Oliko joku jännä puhelinsoitto Mirjan äidille?
Mulle on se jäänyt mieleen.
Me tehtiin päätös, että tosi rakkaus odottaa.
Pitkä etäisyys sitten. Ei haluttu kiirehtiä.
Minäkin olin polttanut siipeni.
Halusin, että Jumalan tahto toteutuu.
Irrottauduin liike-elämän palkeilta ja opiskelusta.
Lähdin työhön kotiseurakuntaan, jossa ne ei paljon arvostaneet.
Kukaan ei ole profeetta omalla maallaan.
Maksoin hintaa kutsumuksesta.
Kerroin kokeneelle sielunhoitajalle, -
että en pysty tähän nuorisotyöhön, koska olen niin rakastunut.
Kokenut siulunhoitaja sanoi, jos se on Jumalan tahto, niin kosi.
Se oli sitä kelapuhelinaikaa. Adrenaliini oli korvissa.
Sinä läksit soittamaan?
Läksin soittamaan kotiseudultani Virroilta Mirjalle -
sinne Kuopion ja Outokummun suuntaan.
Kun linja aukesi, niin jännitykseltäni heti töräytin:
"Rakas, mennäänkö naimisiin? Jumala on kutsunut meidät yhteen."
Oli hetken hiljaista ja kuului varttuneen naisen ääni: -
"Ei se nyt oikein käy." Olin soittanut väärään numeroon.
Mikäs tää numero sitten oli? - Se oli Mirjan äidille.
Mirjan äiti ei minusta perustanut. Hän oli sanonut minusta, -
että sellainen kaksilahkeinen täällä nurkissa pyörii.
Sitten keskustelin Mirjan äidin kanssa.
Kerroin sen asian, mikä sydämelläni on.
Mirja sai sitten luvan äidiltään.
Sain pyytää Mirjaa elämäni kumppaniksi.
Mirjan äiti sanoi, että jos opiskelet loppuun -
tarkoitti Mirjaa, niin sitten hän suostuu.
Sen jälkeen olen katsonut vähän tarkkaan puhelinnumeron...
Aika jännä. Se oli kuivaharjoittelu varsinaiseen kosimiseen.
Soitin Mirjalle, ja sanoin, että äitis lupas.
No niin, asia valmis ja hyvä.
Sitten te teitte liiton, ja sanoitte tahdon, ja ootte saanu perheen.
Minkä kokoinen teidän perhe on nyt?
Meillä on 3 poikaa ja 3 lapsen- lasta, 1 poika ja 2 tyttöä.
Mummoja ja pappojakin ootte.
Mummi ja pappa - anteeksi ukki.
Ukki ja mummi.
Sitten mulle on jäänyt mieleen, että Pertti olet joskus sanonut, -
että Mirja ei ole edessäsi, eikä takanasi, vaan vierelläsi.
Kerro, miten teit tämän löydön?
Kihloihin mentiin 40-vuotta sitten.
Ensi juhannuksena tulee 39-vuotta naimisissa.
Olemme olleet jengi- ja huumetyössä, nuoriso- ja seurakuntatyössä, -
ja 17. vuosi on alkanut täällä Kiponniemessä.
Arvostan sitä työtoveruutta, mikä yhdessä ollaan saatu kokea.
Pieksämäellä oltiin seurakuntatyössä 16 vuotta, -
ja sinä aikana paremman avioliiton perheleirit mylläs siellä.
Joka kesä koko kaupungin ilmapiiri muuttui, -
kun rakastuneen näköiset avioparit kävelivät laput rinnassa.
Sanon, että se oli parisuhteemme ja avioliitomme uusi löytö.
Se oli aivan upea, josta teimme myös yhteisen hienon löydön, -
jonka jälkeen käynnistettiin avioliiton ajokoulu.
Olen velvoittanut pastoreita, että älkää vihkikö yhtään avioparia -
lähettämättä heitä ensin avioon aikovien koulutukseen. - Hieno.
Se on ollut hieno kokemus.
Siellä teimme yhdessä sen löydön, että olemme samanvertaisia.
Mirja ei ole edessäni, eikä takanani, vaan rinnallani.
Sen on hieno perusta avioliitolle ja sen jatkuvuudelle.
Silleen tosi tärkeä löytö.
Se kuvastaa jakamisen periaatetta kaikessa.
Mirja ja Pertti, ohjelma-aikamme on nyt loppumassa.
Jatketaan tästä myöhemmin lisää.
Kiitos, että olette olemassa, -
ja kertomassa Jumalan ihmeellisistä vaikutuksista. Kiitos.
Kiitos myös sinulle mukana olosta.
Jumalan erityisen vahvaa johdatusta myös sinun elämään. Nähdään.
Tekstitys: Ilpo Törnqvist