Tapaamme tänään Kulmakivellä pariskunnan.
Anu Pennanen ja Tommi Torppa.
Kiitos, että saimme tulla kotiinne Jyväskylän Lohikoskelle.
Kiitos ja tervetuloa. - Kiitos.
Meillä on tänään teemana heidän elämän tärkeät vaiheet, -
jolloin yksi iso unelma muuttui painajaiseksi.
Täällä teidän kodissa on leluja. - Kyllä.
Sulla on siinä syylissä poikasi rakas lelu, -
ja täällä, tuolla ja alhaalla on lisää. Miksi täällä on paljon leluja?
Olemme yksityisiä perhepäivähoitajia, -
yrittäjästatuksella - ammatinharjoittaja-tyyliin.
Meillä on tässä lapsiryhmä kotona täällä päivät.
Kovasti on vilskettä ja vilinää. - Varmasti.
Montako lasta teillä on täällä hoidossa?
Meillä on 8. Kun Veeti-poikani liittyy joukkoon, -
kun hän tulee eskarista, niin sitten on 9. - Yhdeksän lasta?
Kyllä, on paljon pienten töppösten töpinää.
Minkä ikäisiä lapset ovat?
Pienin on 1-vuotias, ja vanhin hoitolapsista on 5-vuotias.
Ja sitten on 3- ja 4-vuotiaita isoin osa.
Te ette ole aina olleet perhepäivä- hoitajia, mitä teitte aikaisemmin?
Olen alun perin liikunnanohjaaja -
mutta jatkoin sitten luokanopettajakoulutukseen.
Olen luokanopettajana ja teknisen työn opettajana tehnyt töitä.
Elämän myllerryksessä tilanne vähän muuttui, ja sit oon tehnyt -
aika monenlaisia töitä, pienempiäkin osuuksia.
Entäs Anu, mitä olet tehnyt aikaisemmin?
Olen aikaisemmalta koulutukseltani lastentarhanopettaja.
Olin päiväkodissa muutamia vuosia, ja sitten jatkoin opintoja.
Valmistuin kasvatustieteiden maisteriksi.
Ja nimenomaan varhaiskasvatus oli mulla pääaineena.
Sitten tein ne aikuiskouluttajan pedagogiset opinnot, -
ja sitten nimenomaan kouluttajapuolelle suuntauduin.
Olen ollut töissä lapsi- ja perhetyön perustutkinnossa, -
ja näin pois päin. - Kyllä.
Mutta kuten Tommikin kertoi, meillä alkoi myllerrykset, -
kun ei ollut vakinaista työpaikkaa, niin meni suunnitelmat uusiksi.
Te kumpikin viittasitte myllerrysten vuosiin.
Tää liittyy teidän isoon unelmaan, jolle sitten kävi niin kuin kävi.
Mikäs tämä unelma oikein oli?
Me oltiin haaveiltu yhteisestä omasta kodista.
Kauan ja pitkään etsittiin sitä, mikä voisi olla se oma koti.
Sitten ostettiin koti, mutta sitten unelmasta tulikin painajainen.
Mitä tapahtui?
Alkoi sairastelukierre, seuras vain aina uusia sairauksia.
Tuntui, että flunssat ei lopu ollenkaan.
Sitten meni kuukausia.
Sitten saimme lääkärin kautta suoran vihjeen, -
että voisko kodissa olla se vika. Sitä lähdettiin sitten selvittämään.
Hometta löytyi sieltä asunnosta sitten?
Kyllä löytyi. Erilaisia... - Kosteusvaurioita.
Joo, että sillä tavalla selkeästi, -
että syy sairasteluun oli siinä.
Ensin meni terveys, sitten meni työt, -
ja sitten talous romahti.
Tavallaan se koko korttitalo sitten kaatui palapalalta. - Kyllä.
Ajauduttiin syvemmälle siihen suohon.
Te jouduitte muuttamaan heti pois sieltä, vai kuinka kauan olitte siellä?
Reilu puoli vuotta meni, ja sitten lähdettiin evakkoon.
Sitten sitä evakkomatkailua riitti.
Te olitte aika monessa asunnossa tässä välillä? Montako muuttoa?
Olemme laskeneet, että tää taitaa olla 16. koti sitten.
Välillä tuntuu, että meillä on tavaroita kolmessa eri paikkaa.
Niistä aina mukaan otettavia desinfioidaan, -
ja osa tavaroista joudutaan hylkäämään.
16 muuttoa kuinka monen vuoden sisällä? - 10 vuotta suunnilleen.
Mutta tässä ja edellisessä kodissa on saatu asua ihan rauhassa.
4 tai 5 vuotta asuttiin edellisessä kodissa.
Mutta sitä ennen oli ne vuodet, -
jolloin oli vaikea löytää sitä, missä pystytään asumaan.
Ilmeisesti on niin, että kun altistuu homeelle ja allergisoituu, -
niin sitä on herkkä muillekin kemikaaleille ja monenlaisille -
ilmansaasteille ja epäpuhtauksille.
Kyllä. Kun sitten ei ollut paikkaa, missä olla, -
niin hetkellisesti SPR majoitti meitä.
Viikon verran oltiin sitten...
ennen kuin löytyi sitten pitempiaikainen paikka.
Tavallaan se oli hirveen... ettei sitä voi kuvata.
Miltä tuntuu olla ilman kotia, ja tuntuu, että sitä ei löydy.
Ja minne mennä. - Niin.
Sulla on päiväkirja siinä. - Kyllä.
Kirjoitat kuulemma päiväkirjaa - et ihan säännöllisesti, -
mutta kuitenkin silloin tällöin.
Lukisitko sieltä pätkän niiltä ajoilta, kun teillä oli -
vaikeimmat ajat meneillään, niin minkälaiset oli tunnelmat silloin.
Tässä istun hiljaa yksin kohdaten ajatuksen ja todellisuuden, -
mikä minua ympäröi.
Olemme menettäneet oman kotimme, -
josta piti tulla unelmamme, mutta josta tulikin painajainen.
Tästä tilanteesta ei ole enää ulospääsyä. Se tuntuu niin raskaalta.
Fyysinen olotilani on myös huono, henkeä ahdistaa ja rintaa puristaa.
Olemme jatkuvasti kipeinä, ja olen kaikesta tästä niin väsynyt, -
ettei jaksa tehdä mitään.
Koen suurta avuttomuutta tuskani edessä.
Taloudellisestikin olemme siinä tilanteessa, -
että kaikki muurit kaatuvat päälle ja rakennelmat sortuvat allemme.
Lukemattomat laskut ovat pöydällämme avaamattomana -
odottaen suoritusta, johon emme enää pysty.
Ihmissuhteissakin on ollut kipeitä hyvästijättöjä.
Kaiken sen kuorman painosta olen uupunut, niin pohjattoman väsynyt.
En enää jaksa ponnistella voimilla, joita minulla ei ole.
En enää jaksa huutaa apua, kun kukaan ei kuule.
En enää jaksa kohdata niitä kylmiä, välinpitämättömiä kasvoja, -
joita koko maailma on täynnä.
En yksinkertaisesti jaksa enää taistella.
Voin vain mykistyä, hiljentyä ja suostua kohtamaan -
ympäröivän todellisuuden, ja se ei ole kaunista katseltavaa.
Olen nähnyt maailman rumuuden ja kylmyyden.
Olen kohdannut pettymyksiä enemmän kuin jaksan muistaa.
Olen nähnyt paljon, liian paljon.
Hartiani ovat kuormasta niin painavat, -
että tuntuu, kuin luhistuisin kuormani alle.
Silmäni ovat väsyneet katsomaan sitä pahuutta, mitä maailma on tarjonnut.
Korvani eivät jaksa enää kuunnella turhia lupauksia, sanoja, -
jotka eivät kanna yhtään mihinkään.
Käteni ei jaksa ojentua ja anoa apua.
Jalkani eivät jaksa enää kantaa askeleitani.
Eikä meillä ole ketään, joka auttaisi.
Niin monet selät ovat meille kääntyneet.
Sydämeni itkee kyyneleitä, joita kukaan ei nää.
Meidät on jätetty niin yksin tuskamme kanssa.
Rankkaa tekstiä.
Mainitsit siinä, että oli myös...
jouduit hyvästelemään joitain läheisiä.
Oliko siinä kuolemantapauksia, tai mitä ne tarkoittaa?
Samaan aikaan - niin kuin -
Jessen ja Veetin serkkupoika menehtyi äkillisesti.
Ja oma äiti sairasti Alzheimeria ja menehtyi myös.
Ja ihan tässä nyt -
kaksi vuotta taaksepäin menetimme myös veljeni äkillisesti.
Kaiken sen keskellä ne menetykset vielä.
Teillä on kuitenkin usko, -
joka ei niinä pahimpina aikoinakaan sitten -
ihan romahtanut kuitenkaan. - Ei.
Luetkos siitä eteenpäin, mitä sitten ajattelit.
Sitten... hmm. Että silti, -
kaikesta tuskasta huolimatta sydämessäni en ole luovuttanut.
En ole luopunut uskostani.
Se on ainut asia, mikä pitää minut pinnalla ja estää minua hukkumasta.
Sielussani minulla on uskoa, toivoa, rakkautta, -
johon tämän maailman kovuus, pahuus eivät yllä.
Se usko antaa minulle voimia pinnistellä eteenpäin.
Ja sen rakkauden uskon varaan jätän tuskani ja kipuni.
Sillä nyt lepään Luojani sylissä, joka ei päästä minua putoamaan.
Pidän kiinni kädestä, joka ei omastani irti päästä.
En puhu kuuroille korville, kun sanon sanat:
Isä, minä en jaksa enää, auta minua.
Hänen sylissään voin itkeä tuskaani kuin pieni tyttö, -
tietäen, että tuskani koskettaa häntäkin, -
tietäen, ettei tuskani ja kipuni ole turhaa, -
vaan jokaisella kyyneleelläni on tarkoituksensa.
Jokainen kyynel vie minua eteenpäin, vaikka en vielä sitä itse tietäisikään.
Hänelle voin kertoa koko sydämeni tuskan, salaamatta yhtään mitään.
Sillä syvällä sisimmässäni minulla on tieto, että minua kuullaan.
Pimeydessä on valo, joka minua opastaa, -
vaikka en sitä nyt kivultani näkisikään.
Ei minun tarvitse edes ojentaa kättäni, kun siihen jo tartutaan.
Jos en jaksa etsiä, niin minut löydetään.
Jos en jaksa huutaa, niin kuiskauskin kuuluu, kuullaan.
Jos en jaksa kävellä, niin minut kannetaan kohti unelmia, -
joihin sydämeni uskoo ja sieluni tietää.
Olen matkalla Isän sylissä, -
joka varovasti, hellästi saattaa minut jaloilleni.
Kun olen voimissani ja valmis Hänen polkujaan astelemaan.
Se polku on varattu minulle, kun olen tuskani käynyt läpi.
Se polku on unelmani, josta olen haaveillut.
Se on polku, jota jonain päivänä astelen, ja silloin, -
kun sitä teen, niin ovat kipeät kyyneleeni vain muisto ajasta, -
jolloin tein vielä matkaani kohti paranemistani, -
vapautumista myös kivun kahleista, matkaani myös itseeni.
Siihen asti voin matkata Luojani sylissä, kipeiden päivien läpi -
luottaen siihen, että tämän tuskankin yli minut kannetaan, -
luottaen Hänen rakkautensa voimaan.
Siihen rakkauteen sydämeni uskoo ja sieluni nojaa.
Sitä omaisuutta kukaan ei voi minulta viedä.
Olipa ihanaa tekstiä.
Aivan päinvastaista siihen, mitä aluksi luit siinä. - Kyllä.
Siinä ei juuri toivoa ollut, mutta. - Siinä oli se ahdistus.
Sekin on inhimillistä ja hyväksyttävää. - Kyllä. Jotenkin sitä kokikin, -
että jollain lailla elämä oli pistänyt niin seinää vasten, -
että ei ollut muuta tietä, kuin ojentaa käsi, -
käsi niin kuin Taivaan Isälle, -
ja rukouksessa pyytää, että kanna minua, nyt omat voimat eivät riitä.
Eikö missään vaiheessa tuntunut, että olisitte alkaneet katkeroitumaan?
Varmaan jossakin vaiheessa oli niitäkin tunteita, -
mutta palapalalta löytyi joku toivon kipinä, mikä auttoi jaksamaan.
Ja sitten ymmärrettiin sekin, -
että ehkä meidän on tarkoitus kulkea tämä tie. Että se johtaa johonkin, -
niin kuin on johtanutkin. Ja johtaa tästä eteenkin päin.
Ystävät ja läheiset auttoi, mitä pysty.
Ja sit saatiin tosi iso, valtava apu uskovilta ystäviltä myös, -
että ihan taloudellista apua.
Teitä ei jätetty yksin?
Kaikki ihmiset ei jaksanut kulkea rinnalla.
Me ollaan ajateltu, että varmaan johtuen siitä, -
että he eivät ymmärtäneet sitä meidän tuskaa, mikä on hyvin inhimillistä.
Sitten oli ystäviä ja läheisiä, -
jotka on pysynyt prosessin alusta alkaen tähän loppuun asti, -
ja on tullut myös uusia ystäviä.
Pitikö siinä ottaa lapsen usko - päivä kerrallaan - käyttöön?
Todellakin. - Se kuvaa hyvin sitä.
Päivä kerrallaan on fraasi, mutta olette elänyt sen. - Kyllä.
Saattoi olla tilanteita, että oltiin niin tiukilla, -
että saattoi olla 5 euroa rahaa, ja pitäis pärjätä seuraavaan viikkoon.
Sitten ne tilanteet, että piti jotenkin...
Sitten vaan ihmeellisesti tuli sitä apua jostain, ja taas pääsi eteenpäin.
Että tämmöisiä - niinku johdatusta ollaan huomattu.
Kuinka te päädyitte nykyiseen työhön, -
yhdessä tekemään lastenhoitoa kotonanne?
Mistä tällainen ratkaisu?
Kun ei ollut vakituista työpaikkaa, ja mietti, että missä koulussa -
pystyy tekemään työtä, koska sisäilmaongelmaa on niin paljon.
Niin se oli ihana ajatus, että voin samalla työllistää itteni, -
sitten saan viettää oman pienen kanssa aikaa ja samalla -
tarjota muille lapsille hyvää varhaiskasvatuspaikkaa. - Kyllä.
Että tuota semmoinen.
Ja sitten sain houkuteltua ja puhuttua Tommin mukaan.
Oliko se sinulle luontevaa? - Koin sen aika luontevana,.
Olin tosiaan tehnyt muita töitä siinä.
Sä olit jo aloittanut tämän työn ja tein muita töitä siinä aiemmin.
Sitten kun ryhdyin tekeen opintoja, tein paljon niitä kotona, -
ja oli sitten mahdollisuus olla ryhmän lasten kanssa -
toiminnassa mukana ja retkillä ja muuta. Se oli hyvin mielekästäkin.
Te olette isänä ja äitinä täällä pienoisille sitten.
Niin, ehkä sellaisina turvallisina aikuisina halutaan olla.
Sellainen tuki ja apu näille lapsille ja perheille. - Joo.
Ollaan koettu, että meille on nyt ohjautuneet juuri oikeat lapset -
ja oikeat perheet.
Koetaan tärkeäksi se, että jokainen heistä kokee olevansa rakastettu -
just semmoisena kuin on. - Kyllä.
Että on sellainen rakkaudellinen ilmapiiri, se on tärkeä.
Kiitos Anu ja Tommi, että saatiin tulla -
teidän kotiin, ja kuulla teidän tarina.
Se on tärkeä tarina, vaikka se on tullut sieltä kipujen, -
ja painajaistenkin kautta, -
mutta tällä hetkellä teillä on asiat hyvin, -
ja selkeästi olette paikalla, jonka Jumala on teille johdattanut.
Kyllä me näin vahvasti koetaan ja tiedetään, että näin on.
Kyllä. Kiitos paljon.
Kiitos sulle, että olit mukana ohjelmassa.
Ehkä sinullakin on kokemus siitä, -
että unelmat pettivät tai muuttuivat painajaiseksi, -
mutta Jeesuksen seurassa niistäkin voi tulla tai kasvaa jotain uutta eheää.
Tavataan taas Kulmakivellä.
Tekstitys: Ilpo Törnqvist