Kohtasin päivän haastateltavan Nyrölän luontopolulla.
Sain silloin antaa hänelle tulitikut kuin viestikapulana -
laavulle mennessä.
Jäi kuitenkin tunne, että olisi paljon juteltavaa.
Siksi olemme tässä tänään.
Anne-Marie Lehto, tervetuloa Kulmakivi-ohjelmaan. - Kiitos.
Kiva, että tapasimme siellä. - Mikään kohtaaminen ei oo sattumaa.
Se oli niin kuin johdatettu tilanne.
Vain 5 minuuttia, mutta se poiki tämän hetken.
Aivan, mutta en olis ite arvannut. - En minäkään silloin.
Mihin kiipeliin mä joudun.
Pyysin sua tuomaan valokuvan itsestäsi pienenä, -
ja olet löytänyt sellaisen.
Kerropa siitä tähän aluksi, että mitä tulee mieleesi?
Tää on otettu Oulaisissa, mistä olen kotoisin -
Oulaisten rautatieaseman vieressä.
Siellä oli Postitaloksi sanottu 2-kerroksinen talo.
Asuin siinä äidin kanssa.
Yksinhuoltaja äiti, minä ja muitakin ihmisiä oli siinä, -
mutta meillä oli yläkerrassa oma pieni asunto.
Talon pihapiiristä muistan, että siellä oli ihana kasvimaa.
Meillä oli porkkanoita, perunoita, punajuuria.
Pienellä kannulla vein vettä ja kastelin.
Siellä hiihtelin ja leikin pienillä eläimillä.
Mutta erityisesti muistan, kuinka leikin pikkuäitiä.
Kun äitini laittoi pyykkejä kuivumaan, -
niin ripustin nukkevauvojen vaatteita narulle, -
ja työnsin niitä vaunuissa ulkona.
Tullaan tuosta kuvasta sitten tähän päivään.
Eli kerro vähän vielä perheasetelmasta, -
työstä ja harrastuksistasi.
Mulla on ihana aviopuoliso Sami.
Olemme olleet naimissa 26 ja puoli vuotta. Meillä on 6 lasta.
Ei kaikki oo enää kotona?
Ei. Vanhimmainen on syntynyt -95 ja nuorimmainen 2006, -
ja sillä välillä on ne muut. Kolme on jo muuttanut kotoa pois.
Meidän perheeseen kuuluu vielä 2 kissaa -
semmoisia ihania pitkäkarvaisia kissoja ja yksi koira.
Eli olet ollut taas työelämässä mukana?
Kun meidän nuorimmainen täytti 3 vuotta, niin lähdin työelämään.
Ensin palasin seurakuntatyöhön.
Olin diakoniatyössä Jyväskylän seurakunnassa - tein sijaisuutta.
Kun se loppui, niin lähdin takaisin hoitotyöhön rekrykoulutukseen.
Eli kouluttauduin takaisin hoitoalalle.
Nyt olen ollut sotainvalidien sairaskodilla töissä jo monta vuotta.
Ja nautin. Oon tosi kiitollinen siitä.
Meillä on aivan työyhteisö, ja todella upeat asiakkaat.
Saan palvella meidän kunniakansalaisia.
Onko Suomen ja itsenäisyyden arvo tullut ihan uuteen loistoon mielessäsi,
kun oot sota-invalidien kanssa työskennellyt?
On. Kyllä todellakin on.
Olen hirveen kiinnostunut nyt sota-asioista.
Oon lukenut paljon kirjallisuutta, mikä liittyy lottien elämään, -
Suomen jälleenrakentamiseen ja tähän Suomen historian vaiheeseen.
Ja Jumalan varjelukseen kaikessa. - Kyllä. - Ihmeellinen tarina meillä.
Niitä tarinoita on saanut kuulla meidän asiakkailta, -
jotka ovat todistaneet, miten Jumala heitä varjeli.
Kyllä se puhuttelee mua kerta toisensa jälkeen.
Oliko sulla vielä harrastuksia, jotka voimaannuttavat?
Kerkeätkö sellaisia?
On hyvä, että olemme tässä kirjahyllyn edessä, -
koska luen hyvin paljon.
Mulla on aina pino kirjoja yöpöydällä.
Luen, tykkään elämänkerroista ja historiallisista teoksista.
Ja sitten romaaneja jonkun verran.
Mutta hyvin paljon myöskin hengellistä kirjallisuutta.
Uinti on mulle hyvin tärkeä.
Koiran ulkoilutuslenkit, ja kaikki kotipuuhastelu.
Olen myös pöytälaatikkokirjoittaja. - Se on mielenkiintoista.
Olen jonkun verran tehnyt runoja. Oon mukana kirjoittajaringissä.
Keski-Suomalainen -lehdessä on 'Pysähdy hetkeksi' -palsta.
Olen siinä yhtenä kirjoittajana.
Meillä on muutama vuoro kirjoittajaa kohden vuodessa.
Siinä pohdin ja mietiskelen niitä tekstejä.
Saat olla Jumalan kanavana siinä. - Ainakin sitä toivon ja rukoilen.
Entä sitten, missä vaiheessa kohtasit Jeesuksen, -
ja miten se hetki jäi mieleesi?
Mulla on pienestä asti ollut Jumala-kaipuu tai Jumalan ikävä, -
ja halu oppia tuntemaan Jumala.
Meillä ei ollut uskova koti, -
eikä meillä puhuttu niistä asioista, mutta se oli minussa.
Jo 12-vuotiaana toivoin äidiltä joululahjaksi omaa Raamattua.
Ja sainkin semmoisen. Ei ole ehkä tyypillinen toive sen ikäiselle.
Sitä oli edeltänyt samana kesänä käynti suviseuroissa.
Mulla on edelleen rakas täti, 95-vuotias Aune-täti, -
jonka kanssa matkattiin suviseuroihin.
En ollut aiemmin käynyt, enkä monesti sen jälkeenkään.
Se oli merkittävä matka.
12-vuotiaana sillä matkalla tulin synnintuntoon.
Tämmöinen vanhanaikainen sana.
Muistan itkeneeni syntejäni. Täti julisti mulle synninpäästön.
Historiallinen hetki ja käänteentekevä varmaan jo silloin pienenä. - Se oli.
Mutta näin jälkikäteen ajateltuna -
se uskon syvin olemus ei mulle kuitenkaan avautunut vielä.
Jotenkin ymmärsin sen nurinkurisesti - taikka väärin, -
että usko tarkoittaa asioita, mitä ei saa tehdä, mistä on luovuttava.
Että ennen kaikkea se oli jotenkin sitä -
sitä ajatusta, että on olemassa kieltoja, sääntöjä, luopumista.
Vaatimusta. - Joo. En kokenut täyttäväni mittaa.
Silloin nuorena sen jotenkin ymmärsin, että en riitä.
Mulla oli pelko, että jos nyt kuolisin, niin mitä mulle tapahtus.
Missäs vaiheessa armo sitten kirkastui?
Siihen olin tulossa. Vuodet vieri, ja tulin opiskelemaan Jyväskylään.
Vuonna 1989 täällä järjestettiin Missio-Jyväskylä, -
iso evankeliointitapahtuma, -
missä pääpuhujana oli evankelista Kalevi Lehtinen.
Oltiin siellä opiskelijakavereiden kanssa.
Kalevi Lehtinen avasi sitä uskon käsitystä mulle tavalla, -
että se meni ihon alle ja upposi.
Hän selitti sitä jotenkin näin, -
että usko ei perustu tunteisiin, eikä se riipu niistä.
Meidän ei tarvitse päivittäin kysellä -
että oonko uskossa, kelpaanko Jumalalle, -
vaan se on suhde elävän persoonan ja minun välillä.
On olemassa Taivaan Isä, -
ja Hän on Jeesuksen ristinkuoleman kautta avannut meille lapsilleen -
pääsyn Hänen yhteyteen. Usko on asema. - Niinpä.
En voi menettää tätä uskon asemaa, kun olen epäonnistunut, -
koska mulla on rakastava, armahtava Isä, -
joka antaa anteeksi, ja joka antaa uusia mahdollisuuksia.
Se oli mulle semmoinen sanoma. Olin niin auki sinä iltana.
Ajattelin, että tää on se, mitä kaipaan.
Miksi kukaan ei ole osannut kertoa, mistä uskosta on kysymys.
Tähän lapseuteen haluan tulla ja palata.
Tässä Isän läsnäolossa, Isän sylissä - haluan elää elämäni.
Se ilo, mikä tuli sydämeeni, ei ole koskaan lähtenyt pois, -
vaikka on tullut surua ja murhetta sen jälkeenkin.
Se on kantanut tähän päivään.
Tämän jälkeen olet uskossa vaeltanut.
Minkälaisiin asioihin koet kutsumusta, -
ja missä olet mukana kaikessa?
Ison perheen äitinä, ajattelen ja koen niin, -
että äitiys on se, mihin edelleen koen kutsua.
Mutta ajattelen sen myös laajemmin - hengellisenä äitiytenä.
En jaa elämääni hengelliseen ja maalliseen elämään, -
vaan koko elämä - kaikki se -
arkeni ja elämäni -
on sitä arvokasta elämää, jonka Jumala on mulle antanut, -
jota elän Hänen lapsenaan Hänen edessään -
Häntä palvellen, lähimmäistä palvellen.
Se voi tarkoittaa läsnä olemista, kuuntelemista, auttamista, -
tai sen valon ja ilon tuomista siihen hetkeen, -
missä omassa arjessa elän - tietysti myös oman työni kautta.
Kaikkea sitä ihanaa, mitä olen Jumalalta saanut, -
sitä haluaisin olla välittämässä eteenpäin. Rukous on mulle tärkeä.
Avioparityössä oletteko olleet myös?
Jossakin vaiheessa on oltu. Avioliittoleireillä on toki käyty.
Sitten ihmisten kohtaaminen, rukouspalvelu, pienryhmät, -
sisäinen paraneminen - tämmöisissä.
Sulla on varmaan ollu hengellisiä keskusteluja lastesi kanssa.
Millaisia kysymyksiä sieltä on tullut esille?
Kun keskustelen lasteni, puolisoni tai jonkun ystäni kanssa, -
niin en ajattele, että siitä tulee hengellinen keskustelu, -
vaan että ollaan ihmisinä yhdessä, kuten sinä ja minä.
Me jaamme sydäntämme, ajatuksiamme, tunteitamme -
niitä asioita, mitkä arjestamme nousee, -
ja kohtaamme ihmisinä toisiamme.
Kysyin lapsilta - mulla on tässä muistiinpanoja.
Olet pannut listan.
Joo, että mistä kaikesta me ollaan juteltu, kun aiheita on paljon.
Eli tällaisia, mitkä nousee meidän yhteisestä arjesta, -
ja ajankohtaisista kysymyksistä.
Tänä päivänä on paljon epäkunnioittavaa käyttäytymistä, -
ja ei kunnioiteta auktoriteetteja.
Olemme miettineet sitä, mitä auktoriteettien kunnioittaminen on.
Ylipäänsä toisten ihmisten kunnioittaminen, -
miten meidän tulisi kohdella muita.
Osa lapsista on jo miettinyt -
oman elämänsä valintoja, opintoja ja tulevaisuutta.
Niitä asioita on käsitelty, peilattu, yhdessä siinä pohdittu.
Ja... myöskin Jumalan johdatusta kaiken tämän keskellä.
Niinku sitä kutsuasiaa, ja elämän tarkoitusta.
Monessa tilanteessa on tullut rukousvastauksia.
On rukoiltu yhdessä. On mietitty rukousta - sen tärkeyttä.
Meillä kaikilla ihmisillä tulee pettymyksiä.
Niitä on tullut lapsillakin, vaikka ovat nuoria.
Erilaisissa tilanteissa niitä on käyty läpi, miten niistä eteenpäin.
Ja ylipäätään haasteiden vastaan- ottaminen erilaisissa tilanteissa.
Pelot ja niiden voittaminen.
Sitten uskonkysymykset.
Meidän nuorilta on tullut kriittistäkin ääntä sieltä, -
että minkä takia näin, miksi ei näin - ja niitä on käsitelty.
He ovat haastaneet äitiä, minua myöskin.
Tuntuuko, että olet osannut vastata kysymyksiin?
En aina ole osannut vastata.
Ne on hyvä kääntää rukouksiksi lasten kanssa -
ne, joihin ei oo vastausta tai mihin vain Jumala pystyy vastaamaan.
Kyllä. Me ollaan keskeneräisinä näiden kysymysten äärellä.
Joudun ja saan antaa lapsellekin tilan löytää ite vastauksia.
Meillä ei ole välttämättä vastauksia kaikkiin kysymyksiin.
Se on ihan totta.
Me ollaan mietitty ihmissuhteita, seksiä, seurustelua.
Ja myöskin kuolemaa.
Viimeisinä vuosina on jouduttu saattamaan monia rakkaita hautaan.
Se näkökulma, ja myöskin taivaan todellisuus.
Entä, onko sinulla joku Raamatun paikka, -
joka olisi kulkenut matkassasi läpi elämän.
Jos on joku, niin miksi se?
Kyllähän niitä on montakin.
Mutta valitsin nyt tähän kohtaan tämmöisen.
Psalmit ylipäätään on ollu mulle hirveen tärkeitä.
Tämä on psalmista 37. Tässä sanotaan näin:
"Luota Herraan ja tee hyvää, -
niin saat asua maassasi, turvallisilla laidunmailla.
Saat nauttia Herran hyvyyttä, -
hän antaa sinulle mitä sydämesi toivoo.
Anna tiesi Herran haltuun, turvaa häneen.
Hän pitää sinusta huolen!"
Tästä nostaisin vielä yhden jakeen: "Saat nauttia Herran hyvyyttä, -
hän antaa sinulle mitä sydämesi toivoo."
Tää oli mulle valtava rohkaisu jotenkin siitä, -
että Taivaan Isä - sä oot niin ihana, -
että Sä haluat antaa minulle, mitä sydämeni toivoo.
Että mulla ylipäätään on lupa toivoa ja lupa tahtoa jotakin, -
vaikka ei kävis niin kuin haluan, -
niin Isä vaikuttaa kaiken mun parhaaksi.
Mikä voi olla jopa parempaa kuin se mun oma tahto.
Anne-Marie, voitko vielä rukoilla tähän päätteeksi? - Voin.
Kiitos rakas kolmiyhteinen Jumala, Taivaallinen Isä.
Kiitos tästä hetkestä.
Kiitos siitä Herra, että Sä ennen kaikkea olet meidän jokaisen Isä, -
joka olet luonut meistä ainutlaatuisia ihania ihmisiä, -
ja tunnet meidän elämän ja meidän sydämen.
Annat meille tarkoituksen ja merkityksen elämään.
Isä, rukoilen, että Sä kosketat jokaista meitä, myös katsojia -
vahvistat heitä, tuet heitä, rohkaiset heitä.
Kiitos Isä, että Sä voit parantaa meidän sydämen haavoja.
Sä voit tuoda uutta toivoa. Sä voit johdattaa meitä niin, -
että siihen, mihin me ehkä ollaan laitettu piste, -
niin Sinä Isä laitat puolipisteen ja jatkat. Kiitos hyvyydestäsi.
Kiitos siitä, että rakastat lapsiasi, ja haluat antaa meille hyviä asioita.
Haluat kutsua meitä yhteyteesi ja siihen lapseuteen, -
johon Jeesus Kristus on omalla kuolemalla avannut meille tien.
Vie meidät kaikki kerran perille Taivaan Kotiin.
Jeesuksen nimessä. - Aamen.
Anne Marie, kiitos kaikesta kertomastasi.
Se on ollut koskettavaa. Kiitos.
Kiitos sinulle, että sain tulla.
Siunaus sinulle ja perheellesi nyt ja jatkossa.
Samoin sinulle ja sinun perheelle. - Kiitos.
Kiitos myös sinulle läsnäolostasi.
Jeesus rakastaa juuri sinua. Nähdään. Hei.
Tekstitys: Ilpo Törnqvist