Tervetuloa Kulmakivi-ohjelmaan.
Tänään tapaamme täällä Keuruulla Paula Reijosen.
Kiva kun tulit, tervetuloa. - Kiitos.
Asut täällä Keuruulla, mutta et ole syntyjäsi täältä. Mistä olet kotoisin?
Olen kotoisin Pohjois-Karjalasta. Synnyin 59 vuotta sitten -
maanviljelijäperheen viidenneksi ja viimeiseksi lapseksi.
Aika iso perhe oli.
Kerroit mulle, että jo sieltä lapsuudesta omaksuit sellaisen -
aika järkyttävän asenteen:
"Älä tunne, älä luota, älä puhu." Ei kuulosta kovin hyvältä.
Miten tämä elämänasenne syntyi sulla? Kerrotko alusta.
Joo. Hyvin varhaisessa vaiheessa tämä koodautui elämääni, -
ja opin sen, miten ihmisten keskellä eletään.
Tämä 'älä luota' syntyi siitä, kun olin hyvin pieni lapsi, -
ja olisin tarvinnut, että isä vie minua lääkäriin.
Olin aika pahasti sairas.
Mutta isä ei kyennyt - hän oli humalassa.
Ja tällainen pieneen sydämeen, luottamukseen kohdistettu loukkaus, -
oli minulle niin iso, että sanoin isälle, -
"Minä en koskaan kutsu sinua enää isäksi.".
Perusluottamus ihmisiin ja elämään järkkyi tässä vaiheessa.
Perheessämme ei puhuttu asioista.
Puhuttiin sitä, että nyt on hyvä heinäntekokeli.
Nyt pitää peruna kylvää.
Mites tämän lehmän kanssa tehdään? Pannaanko se teuraaksi, vai mitä.
Mutta arjessakaan ei puhuttu tunteista.
Tunteita ei millään tavalla osoitettu.
En muista, että olisin ollut yhtään kertaa isän tai äitini sylissä.
Ja tämä 'älä tunne'...
Ehkä sen parhaiten selittää joku tällainen tapaus, -
joita on ollut sarjana, ja jotka on vaikuttanut.
5 vuotta vanhempi sisareni itki.
Hänellä oli paha mieli, ja hän itki.
Isäni halveksi, pilkkasi -
ja myös nauroi siskoni tuskalle.
Tästä opin sen, että ei tunteita kannata näyttää.
Siitä seuraa vain tällaista kommenttia, -
ja nolostuu - niin kuin siskoni.
Kun tarpeeksi usein tällaisia sattuu, -
niin se oli se elämän malli, joka painui selkärankaan asti, -
ja mitä toteutin ja mistä toimin.
Mistäpä pieni lapsi mallia ottaa, kuin siitä, mitä ympärillään näkee.
Eli teillä oli eläimiä? - Kyllä, meillä oli lehmiä ja kanoja.
Rakastin kissoja. - Samoin.
Oli ihana, kun olin lapsena -
hätistelemässä kärpäsiä pois, ja äiti lypsi lehmiä laitumella.
Se oli kuin taikasauvan iskusta, -
kun kissamme ilmestyivät paikalle naukumaan lämmintä tuoretta maitoa.
Ne oli sun kavereita? - Kyllä, viihdyin niiden kanssa.
Oli ihanaa seurata siiliperheen elämää vanhassa navetassa.
Sieltä syntyi kiintymykseni eläimiä kohtaan.
Ne ei kaihtanu tunteitakaan. - Niin.
Menetit äitisi aika nuorena. Miten se tapahtui, ja minkä ikäinen olit silloin?
Äitini kuoli, kun olin 11 vuotta vanha.
Äiti kuoli pitkällisen sairauden, syövän...
Ja tämä oli hitaasti etenevä syöpä.
Hän oli tietoinen tästä 3 vuotta, -
mutta siinä tuli perheemme puhumattomuuden kulttuuri esiin.
Tästä asiasta ei lapsille puhuttu. Se oli läsnä ahdistuksena.
Mutta sitä ei sanoitettu, kunnes oli pakko tunnustaa, -
että äiti kuolee - hän yskii verta.
Oireet ovat sellaiset, että siitä ei selviä.
Tämä oli myös vahvistusta sille, että älä puhu.
Muistatko hautajaisista mitään? - Hautajaiset muistan.
Kun äitini kuoli, olin tehnyt sisäisen vankan päätöksen, -
että kukaan ei tule koskaan tietämään, miltä minusta tuntuu.
Tämä päätös oli voimassa äitini hautajaisissa.
Monet ihmettelivät, miten se pieni tyttö, -
vaalea pellavahiuksinen, ei sure äitiä. Miten se on mahdollista?
Taitaakohan se raukka edes ymmärtää, mitä tässä on tapahtunut.
Kyllä minä tiesin ja tunsin.
Olinhan ollut isäni kanssa mustan ruumisauton kyydissä -
tuomassa äitiäni kotiin Helsingin sairaalasta.
Mutta miksi näyttää tunteita, koska en saanut mitään lohdutusta.
Tiesin, että minua ei lohduteta. Miksi siis näyttäisin?
Elämässäni ei ollut läsnä aikuista, joka olisi ymmärtänyt lasta.
Kyllä. Vahvoja kokemuksia.
Kotinne ei jäänyt kuitenkaan ilman naista.
Isäsi toi siihen uuden vaimon. Miten pärjäsit hänen kanssa?
Jos puhutaan pahoista äitipuolista, -
niin minulle taisi sattua sellainen.
Yksi esimerkki siitä voisi olla, -
kun olin ystäväni kanssa ajamassa polkupyörällä.
Hän ajoi ja minä istuin tarakalla. Mäki oli iso, siis hurjan iso.
Hän jostain syystä, jota ei osannut kertoa, iski jarrut pohjaan.
Hän lensi tangon yli asfaltille.
Minä lensin myös asfaltille, -
tuli asfaltti-ihottuma - oli kämmenet auki.
Kun me siitä selvittiin, -
hän meni omaansa kotiinsa ja minä omaani, -
niin äitipuoli sanoi, että Paula, sinä tiskaat nyt.
Ja isä selitti siinä, että häntä pisti nuppineula käteen.
Menin tiskialtaan luo ja tiskasin.
Mutta sisimmässäni ajattelin, -
että jos olisi haulikko, niin joku muu tiskaisi tässä huushollissa.
Viha kasvoi siinä.
Siinä kasvoi viha äitipuoltani kohtaan, koska hän käytti isääni hyväksi, -
ja viha isääni kohtaan, koska hänessä ei ollut niin paljon miestä, -
että olisi sanonut, että tämä loppuu nyt.
Kun muutimme toiselle paikkakunnalle, -
niin muutimme baaria vastapäätä.
Aina siellä käydessään he ilmiselvästi kinastelivat.
Kerran tämä kinastelu yltyi tappeluksi.
Meinasin mennä väliin.
Muistan sen, kun isäni katsoi minua ja sanoi:
"Jos tulet tänne, tapan sinut."
Sieluani hyyti se kuoleman kelmeä kylmyys isäni silmissä.
Sillä hetkellä hänestä tuli minulle yhdentekevä ihmisenä.
Hän kuoli minulle lopullisesti isänä.
Otin koululaukkuni ja menin kylään naapurin tytön luo ja sanoin:
"Voinko tulla yöksi, meillä riidellään?"
Olin siellä yötä. Otin koululaukun ja menin kouluun.
Ajattelin mielessäni, että ruumiit ehtii nähdä sittenkin, kun tulen kotiin.
Sinua ei enää hätkähdyttänyt se, mitä siellä kotona tapahtui.
Ei, se oli minulle samantekevää. - Joo. Kyllä.
Mitä sitten tapahtui? Lähdit kuitenkin aika nuorena kotoa pois.
Olin koko ikäni tehnyt ja suorittanut.
Pohjois-Karjalasta taimitarhalta loppui työt.
Muutin Heinolaan. Pääsin siellä vaneritehtaaseen kolmivuorotyöhön.
Meitä oli viiden hengen porukka aina eri vanerikoneilla.
Kun ensimmäisenä päivänä menin töihin, -
minulle kerrottiin heti, että tuo tyttö on helluntalainen.
Niin se oli minulle jotenkin merkki, -
että rupesin seuraamaan tämän tytön elämää.
Hänen elämänsä oli erilaista. Hän oli rehellinen.
Hän ei puhunut pahaa pomosta, eikä toisista työntekijöistä takanapäin.
Seurasin sitä noin 9 kuukautta.
Sitten -81 huhtikuussa, näin Itä-Häme -lehdessä ilmoituksen, -
että Viktor Klimenko laulaa ja todistaa Heinolan helluntaiseurakunnassa.
Olin nähnyt Viktor Klimenkon lauluja, -
yhdessä ohjelmassa kaksi laulua.
Ensimmäinen oli 'Aurinko laskee länteen', -
toinen oli 'Tässä olen Jeesus'.
Tämä jälkimmäinen laulu... Minä niin kuin jähmetyin paikalleni.
Koin, että se vastasi johonkin -
niin syvään kaipaukseen sisimmässäni.
Heinolassa tämä oli se syy, miksi halusin lähteä kokoukseen, -
koska halusin kuulla Klimenkon laulavan.
Se oli hyvä, kun kysyin sitten tältä tytöltä, -
että missä täällä on helluntaiseurakunta, -
haluaisin lähteä kuuntelemaan.
Hän katsoi "Mitä? Oletko sinä tosissasi."
Hän luuli, että pilailin.
Sanoin: "Joo, kyllä minä lähden."
Kun olin seurakunnassa, istuin ja katselin ympärilleni.
Kuuntelin Klimenkon puheet ja laulut.
Siinä istuessani minulle tuli niin selvä tietoisuus siitä, -
että jos minä nyt käännän selkäni Jumalalle ja Hänen armolleen, -
niin teen sen lopullisesti, toista tilaisuutta ei minulle enää anneta.
Niinpä sitten ajattelin hyvin tarkkaan mielessäni, -
että mitä ystävät, sukulaiset ja työtoverit sanoo.
Mut sitten ajattelin, että ei heistä tähänkään asti ole ollut auttajaksi.
Eivät ihmiset olleet kyenneet vastaamaan sieluni kaipaukseen, -
ei raha, jonka hankin tekemällä lain sallimat ylityöt, -
ja ei tavarat, jotka olin ostellut.
Ne oli yhtäkkiä tyhjänpäiväistä ajan haaskausta.
Niin tein sen päätöksen, että menen eteen. Menin sinne.
Rukoilin Klimenkon kanssa syntisen rukouksen, -
että Jeesus, anna minulle minun syntini anteeksi.
Tule elämäni herraksi ja vapahtajaksi.
Kiitos, että kuolit puolestani. Aamen.
Ja kun kävelin kotiin huhtikuisena iltana -
tähtien tuikkiessa tummalta taivaalta, -
tiesin varmasti, että jos nyt jäisellä tiellä liukastuisin, -
ja löisin pääni katuun, niin pääsen varmasti Taivaaseen.
Kyllä, joo. Olipa ihana kertomus.
Tulit uskoon siis sinä iltana.
Mitäs sitten elämänasenteesi? Olit vannonut valat: -
Älä tunne, älä puhu, älä luota.
Mitä näille tapahtui? Jäikö ne sydämeesi? Tuliko siinä muutosta?
Uskoon tulo oli elämäni paras ja suurin asia.
Mutta se ei automaattisesti parantanut näitä traumoja.
Siinä meni vuosia, kun Jumala hoiti minua.
Vuonna -81 olin tullut uskoon, ja Jumala hoiti hellällä kädellä, -
kunnes vuonna -99 sairastuin vakavaan masennukseen.
Jumala otti silloin kiinni suorituskeskeisen ihmisen, -
ja pani sen olemaan paikallaan, mikä oli erittäin vaikea hyväksyä.
Lähdin yrittämään sitä ja tätä.
Kävin... Ajattelin, että käyn jotain kurssia, -
mutta se yksinkertainen tosiasia, että minä en jaksa.
Se oli tosi kova pala minulle.
Elämänasennekin... Äitini oli vahva nainen, vahvatahtoinen nainen.
Siinä oli minulle se naisen kuva. Nainen menee eteenpäin ja tekee.
Mutta kun ei enää pystynyt.
Sitten pikkuhiljaa aloin tajuta, -
että edessäni on se, että suostun tunnistamaan tunteeni, -
tunnustamaan ne ja työstämään niitä.
Kaikki ne, se 40-vuoden paketti täytyy aukaista, -
jos aion tästä selvitä.
Silloin taas tein tietoisen päätöksen, että rupean puhumaan.
Oli hirvittävän vaikea ensimmäistä kertaa avata elämäänsä jollekin.
Se oli pelkoa siitä, mitä se ajattelee, ja näin.
Mutta kun tajusin, että joko jään loppuiäkseni ongelmiini käpertyneeksi,
tai lähden etsimään tätä Jumalan selvästi näyttämää tietä, -
että tämän tien kautta pääset eteenpäin elämässäsi.
Mitä se sai sitten aikaan? Joko olet eheytynyt, -
vai pitääkö uskovan olla sielultaan ja hengeltään ehjä?
Kyllä minä näistä lapsuuden ja nuoruuden -
vaille jäämisistä olen eheytynyt.
Sanotaan, että ihminen, joka jää valtavasti vaille rakkautta, -
niin hänestä tulee itsekäs.
Tämä tunnetarve elää sisimmässä, -
kunnes ihminen oppii riittämään itselle aikuisen tavoin.
Sen olen oppinut - minä riitän itselleni.
Olen hyvä tällaisena. Pikkuvikoja tosin on, -
mutta niihin ei kannata kiinnittää liikaa huomiota.
Onpa ihana elämänasenne. Tuohon pitää pyrkiä.
Sä oot kovan koulun käynyt oppiaksesi tämän.
Kyllä se on ollut pitkä ja kova tie, -
mutta en sitä kuitenkaan pois vaihtaisi.
Ilman sitä olisin jäänyt sellaiseksi.
Jos vaikka ei olisi tullut masennusta, -
niin minua ei olisi saanut murrettua muuten.
Tää on ollut pitkä taival.
Olen edelleenkin eläkkeellä masennuksen takia.
Mutta kuitenkin jaksan nyt elää arkea, ja olla tyytyväinen elämääni.
Kerkesin 22:een ikävuoteen nähdä, -
mitä pelkkä ulkonainen elämä voi ihmiselle tarjota.
Joillekin se riittää, mutta minulle se ei riittänyt. - Joo.
Tämä on armollinen sanoma.
Kiitos Paula, kun tulit kertomaan tarinasi. Se on arvokas tarina.
Kiva kun olit mukana tässä Kulmakivi-ohjelmassa.
Toivotan sinulle siunausta elämäsi kipu- ja kasvukohtiin, -
joissa nyt olet menossa. Tavataan taas.
Tekstitys: Ilpo Törnqvist