Käydessäni Jyväskylän kristillisessä kirjakaupassa, Ellin Kirjassa, -
kohtasin siellä yllättäen tuttuja vuosien takaa.
Vaihdoimme yhteystietoja, ja nyt he ovatkin täällä ruudun piirissä tänään.
Kaija ja Tapio Karjalainen tervetuloa Kulmakivi-ohjelmaan. - Kiitos.
Kiitos, että saatiin tulla teille vierailulle.
Tervetuloa. Tämä on meille ilo. - Kiva.
Kertokaa vähän pohjustukseksi jotakin itsestänne ja perheestänne.
Keitä oikein olette?
Jos mä aloitan täältä.
Olen eläkkeellä oleva Suomen kirkon pappi.
Olen maalaistalon poika pienestä kylästä Kainuusta.
Siellä olin vastikään ajamassa rankoja metsästä.
Mullakin on juuria Kainuussa. Isäni oli Paltamosta kotoisin.
Sain siellä mummolassa aina kesät viettää -
pikkutyttönä ja vähän isompanakin.
Perheeni kyllä asui silloin Järvenpäässä Helsingin lähellä.
Siellä olen viettänyt lapsuuteni ja nuoruuteni.
Mutta Kainuussa me Tapion kanssa tavattiin.
Ollaan ehditty olla naimisissa jo 45 vuotta.
Tuli tuossa Joulun alla täyteen.
Meillä on 3 aikuista lasta ja myöskin 4 lastenlasta.
Kertokaa, miten teidän tiet omaan hengelliseen kotiinne juontui -
ja mitä silloin tapahtui?
Minun hengellinen kotini on ollut syntymäkotini, -
koska muistan aina, kun isä otti minut ja pikkuveljen syliin.
Sitten oli iso kuvallinen Perheraamattu, jota isä luki.
Se oli niin kiinnostava. Ne oli hyviä hetkiä. Äiti oli pyhäkouluopettaja.
Meille pojille hän piti pyhäkoulua sunnuntaisin.
Saatiin lampaita, ja pantiin siihen tauluun.
Lapsenuskossa oleminen on ihanaa ja turvallista.
60-luku oli sellaista hippiliikkeen aikaa, pop-musiikin esiintuloa.
Se tempaisi minut mukaan.
Hippiliikkeessä oli se hyvä puoli, -
että silloin etsittiin elämälle mielekkyyttä ja merkitystä.
Idän uskonnoista etsittiin mystiik- kaa ja yliluonnollisia kokemuksia.
Nyt puhutaan uushengellisyydestä, mutta se oli silloin jo.
Varmaan Jumalalta tuli se ajatus, että miksi etsin totuutta noin kaukaa.
Että miksi en ensin tutustu tähän, mikä on näin lähellä.
Luin Raamattua yhdessä meidän bändin basistin kanssa.
Sitten vakuutuin, että tässä onkin se totuus.
Että Jumala on todella olemassa.
Siitä vakuuttuneisuudesta siihen, että pääsi takaisiin kotiin, -
niin se oli pitkä. Ei ollut niin kuin helppo palata ja löytää uskoa.
Muistan, kuinka luin Raamattua, rukoilin, paransin elämäni, -
ja katkaisin pois kaikkea sellaista, mikä ei ollut oikein.
Tuntui, että ei Jumala hyväksy minua vielä.
Väsyin ihan hirveesti. Sanoin uskovaiselle ystävälleni:
"Mä en enää jaksa. Jumala ei minua hyväksy."
Ja se olikin hyvä, kun ei enää jaksanut.
Tää kaveri poltteli piippua ja sanoi:
"Sinun pitäisi tunnustaa syntisi." - Niin.
Aha. Sitten kävin ja tunnustin kaikkea, mitä oli sisimmässä.
Hän julisti synninpäästön.
Seuraavana aamuna istuin huoneessani, -
ja vielä tuntu, että onko nyt kaikki selvää.
Rukoilin ja sanoin Jumalalle, että nyt Sinun pitää näyttää minulle, -
että Sinä hyväksyt minut. Muuten en jaksa.
Sitten tapahtui ihme. Kaikille tätä ei tapahdu.
Näin ilmestyksen, että taivaalta lähti tulemaan sellainen pistin.
Se lähestyi ja lähestyi. Tajusin, että se on Jeesus.
Kun Hän tuli näyn omaisesti huoneeseeni ja minuun, -
niin silloin tajusin, että nyt minut on hyväksytty.
Lähdin sitten ulos kavereitten luokse.
Ne kysyi "Mitä sulle on tapahtunut?".
Vastasin, että Jumala on hyväksynyt minut.
Se on se pohja, jonka varassa olen mennyt eteenpäin.
Hieno kokemus. - Oli se.
Se on vapauttava kokemus. - Niin.
Mites Kaijan reitti on mennyt?
Äitini oli uskova.
Muistan sen, kun illalla vanhempien sängyn päällä loikoiltiin.
Äiti oli keskellä, minä ja siskoni siinä. Äiti luki Raamattua.
Raamatun kertomukset olivat niin mielenkiintoisia.
Sitten äidin kanssa rukoiltiin yhdessä.
Jossain vaiheessa äiti meni mukaan adventisteihin.
Sitten äiti vei meitä sinne adventistien kokouksiin.
Isähän ei siitä tykännyt.
Isäni oli kyllä semmoinen etsijä, mutta enemmän ateisti.
Muistan, kun oltiin äidin kanssa pyörällä menossa.
Istuimme äidin pyörän tarakalla siskoni kanssa.
Isä tulee pyöränsä kanssa eteen, että me ei päästä menemään.
Myöhemmin vanhempien tiet erkani.
Tuli avioero, ja tosi vaikea vaihe siellä meidän perheessä.
Se lapsenusko, mikä oli ollut, joutui kadoksiin siinä.
Olin aika lailla hukassa ja eksyksissä. Ja tosi onneton.
Olin sisimmältäni haavoittunutkin siinä.
Me oltiin jo Tapion kanssa tavattu.
Kun Tapio kertoi alkaneensa lukemaan Raamattua, -
niin ajattelin, että miksen minäkin lukisi Raamattua.
Aloin sitä lukemaan itsekseni.
Sitten jossain vaiheessa Tapion kanssa siinä juteltiin.
Tapio sanoi, että rukoile sinäkin ääneen.
Se on aikamoinen kynnys joskus.
Yritin rukoilla mutta enhän mä pystynyt.
Mulle tuli kauheen kurja olo siitä.
Aattelin, että mä en jotenkin kelpaa Jumalalle.
Että enhän mä pysty edes rukoilee.
En muista, rukoiliko Tapio siinä sitten ääneen.
Yhtäkkiä koin siinä, että Jeesus tuli lähelle.
Näin Jeesuksen kasvot, jotka oli niin lempeät, -
ja armolliset ja rakastavat.
Koin, että mut hyväksytään, ja mä saan anteeksi.
Siitä lähti tavallaan se hengellinen matka Jeesuksen kanssa.
Te olette sitten kokeneet lähetystyön omaksi saraksenne -
kaiken kaikkiaan. Miksi lähetystyö?
Me ollaan oltu Lähetysseuran palveluksessa 1981 - 2014, -
ja siitä 22 vuotta ulkomailla. Kun valmistuin papiksi 1976, -
mulla ei ollut ajatusta lähetystyöhön lähdöstä.
En tuntenut yhtään lähetystyöntekijää.
Piispa 'pakotti' minut kotiseurakun- taan, jonne en aluksi halunnut mennä.
70-luvulla oli paljon nuoria mukana seurakunnan toiminnassa.
Nuoria tuli uskoon.
Ajattelin, että haluan olla täällä. En halunnut lähteä minnekään.
Sitten tapahtui ihmeellinen juttu.
Meillä oli nuorten ilta. Olin tilannut Helsingistä filmin, -
joka kertoi lähetystyöstä Hong- kongissa venepakolaisten parissa.
Ajattelin, että tämä filmi voi puhutella nuoria.
En tiedä puhutteliko, mutta kun näytin sitä filmiä, -
niin kuulin sisäisesti äänen, että sinun pitää lähteä tuonne.
Ääni tuli useamman kerran filmin aikana. Se oli outo.
Panin sen ajatuksen pois, koska en halunnut lähteä minnekään.
Se jälkeen aina uudestaan kuulin sen äänen.
Siitä filmistä tuli aina kuvia mieleeni.
Se häiritsi ihan hirveästi.
Ajattelin, että haluan päästä tästä eroon.
Tiesin, että mulla on viisas vaimo.
Ajattelin, että hän sanoo "Höpsistä. 'Meillä on täällä lapset ja koti', -
ja pääsen tästä vapaaksi.
Sanoin Kaijalle, että auta minua tästä vaivasta.
Kerroin Tapiolle asian, jonka olin itse jo unohtanut.
Olin koululainen - en muista, minkä ikäinen olin -
kun koulun uskontokirjassa puhuttiin lähetystyöstä.
Kun luin sitä tekstiä, niin se oli jotenkin hyvin koskettavaa.
Mun sydän jotenkin sykähti.
Ajattelin, että haluaisin joskus olla tuommoisessa työssä mukana.
Myöhemmin, kun tuli tämä kysymys lähetystyöstä, -
ja Tapio sanoi, että Jumala kehottaa lähtemään, -
niin ajattelin, että jos Jumala nyt oikeasti haluaa meitä käyttää, -
niin en uskalla sanoa Jumalalle ei. Mun pitää vastata kyllä.
Siitä alkoi itse asiassa sellainen prosessi.
Paljon rukousta, paljon kyselyä, ystävien kanssa keskustelua, -
ennen kuin se asia lähti vähitellen etenemään.
Lopulta lähetyskäsky kävi niin kohti, että ei voinut väistää.
Itse asiassa me hylättiin se pari kertaan siinä matkan varrella.
Tuntui, että ei tästä tuu mitään. Meille syntyi 3. lapsikin siinä.
Tuntui, että käytännössä on niin paljon hankaluuksia.
Mutta sitten yhdenkin kerran, kun se ajatus oltiin jo haudattu, -
niin puhelin soi, ja Savukoskelta soitti Hilvon Heikki, -
että teidän perhe on kuulemma tulossa samalle lähetyskurssille -
Lähetysseuraan kuin me.
Sen keskustelun jälkeen huomattiin, -
että no, mehän ollaankin taas tässä lähdössä lähetyskurssille.
Timo aina yllätti, ei meitä päästetty.
Te olette olleet itse lähettäjinä nyt kolmessa eri maassa.
Eli Thaimassa, Venäjällä ja Singaporessa.
Mitä Jumala on teille puhunut Thaimaassa ollessanne?
Millaisia mielikuvia on?
Se muistuu sellaisena ihmeellisenä aikana.
Thaimaa on yhä yksi vähiten evankelioitu maa.
Silloin oli alle 1 % kristittyjä, kun mentiin.
Buddhalaisia ja muslimeja on jonkun verran.
Kun menimme sinne, siellä oli yksi henkilö kastettu -
luterilaiseen seurakuntaan, v. 1981.
Se oli palaamista apostolien tekojen aikaan.
Se kulttuuri oli samankaltaista, kuin silloin Jeesuksen aikaan.
Hämmästyttävää oli se, että ne ihmiset näkivät pahoja henkiä, -
ja ne olivat silloin riivattuja. Joka paikassa oli henkiä.
Thaimaalaiset kristityt ja työntekijät puhui näistä koko ajan.
Minulle suomalaisena pappina se oli outoa.
Piti ikään kuin jättää länsi- maalaisen kristityt silmälasit, -
ja ruveta kattoo uudesta näkökulmasta, ja se oli vaikeata.
Kerron yhden tarinan, jonka kautta löysin monta asiaa.
Meidän pienen seurakunnan lähellä asui sellainen -
huumeiden orja, entinen sissi, -
joka oli saanut työpaikan Bangkokista.
Meidän työntekijä ja thailainen työtoveri asuivat hänen naapurissa -
ja kävivät vierailemassa tämän luona.
Kerran sinne mennessään, he huomasivat, -
että kaverin jalan päälle oli työssä pudonnut rautatanko, -
hänen jalkapöytä oli murskaantunut.
Työntekijämme rukoilivat paranemisen puolesta.
Seuraavana päivänä he näkivät tämän kaverin itkevän vuoteellaan, -
ja se jalka oli terve. Tämä kaveri tuli kirkolle asumaan.
Hän ei osannut lukea, ja hän näki henkiä.
Hänelle sanottiin, että kun henget tulevat kiusaamaan, -
niin sanot 'Jeesuksen nimessä on lähdettävä'. Se auttoi.
Sitten hän alkoi opetella lukemista Raamatusta.
Yks päivä menin hänen luokseen. Hänellä oli oikein iloinen ilme.
Hän sanoi: "Luin tätä Raamattua, ja täältä alkupuolelta luin -
että ihmiset on syntisiä. Tunsin, että olen syntinen.
Mutta loppupuolella sanottiin, että Jumala antaa anteeksi.
Jeesus on sovittanut synnit. Että mä olen saanut anteeksi."
Sitten hän kysyi: "Ootko Tapio löytänyt näitä kohtia Raamatusta?"
Hän alkoi julistaa ja tuoda laitapuolen kulkijoita kirkolle.
Hänestä tuli evankelista. Hänellä oli armolahjoja.
Nämä opetti, miten Jumala teki siellä työtään. Tapahtui ihmeitä.
Jeesuksen nimessä henget lähtevät. Jumalan Sana luo uuden elämän.
Jumalan armo, joka kohtaa ihmisen, -
niin siinä on voima, joka lähettää palvelemaan.
Kaikki nämä alkoivat muokata ajatusmaailmaani ja teologiaani.
Nämä oli jossain taustalla, mutta nyt ne tuli voimakkaasti siihen.
Ne tuli eläväksi, todellisuudeksi tässä ja nyt.
Mitä Jumalan puhetta sinä koit Thaimaassa?
Mulle Thaimaa oli syvällistä rukouskoulua.
Rukous oli alkanut jo lähetystyöhön lähtemisprosesseissa -
ja lähetyskurssilla.
Thaimaassa läheteillä oli tapana -
perjantai-iltapäivisin kokoontua yhteen rukoilemaan.
Elämää ja työtä tehtiin siten, -
että aina rukoiltiin, rukoiltiin, rukoiltiin.
Se oli semmoinen, mikä kannatteli, mikä antoi voimaa, -
mikä auttoi niiden asioiden kohtaamisessa, mitä siellä oli.
Siinä oltiin riippuvaisia Jumalasta.
Se oli niin vaikeeta, että sitä ei muuten osannut.
Ensimmäisen työkauden lopulla alkoi vaihe, -
jolloin Pyhän Hengen työ alkoi tulla mukaan meidän elämään.
Ensimmäisen kotimaan loman aikana armolahjoja -
ja tämmöisiä sitten alkoi myöskin olla mukana meidän elämässä.
Toisella työkaudella tuntui, -
että ollaan saatu uudenlainen varustus työtä varten.
Pyhä Henki aloitti minussa sellaisen parantamisprosessin.
Sisäisen paranemisprosessin, joka kaikkiaan kesti 6 vuotta.
Pyhä Henki nosti aina asian kerrallaan mun tietoisuuteen.
Jaoin sitä Tapion kanssa, me juteltiin.
Sitten tuotiin se rukouksessa Jeesukselle.
Siinä rukouksessa Jeesus olikin ottamassa ne lyönnit ja ne kivut, -
mitkä mun sisimpään oli lyöty. Hän oli ottamassa ne päällensä.
Se oli ihmeellinen kokemus.
Muistan sen hetken, kun ensimmäisen kerran tajusin, että nyt olen vapaa.
Se oli ihmeellistä aikaa siksi, että se alkoi yhdestä kastetusta -
ja hiljalleen siitä muodostui seurakuntia.
Kun me lähdettiin pois 1994, -
niin silloin vihittiin kirkon ensimmäinen piispa, -
kirkon hallinto siirtyi paikallisille aika laaja diakonityö oli, -
teologinen koulutus. Siellä kirkko kasvaa koko ajan.
Ohjelma-aikamme lähenee nyt loppua, -
mutta jatketaan tästä seuraavassa jaksossa lisää.
Kiitos kaikesta jakamastanne, -
ja kuin tuulahduksesta kaukaisista maista.
Se on ollut avartavaa, kiitos. - Kiitos. Kiitoksia.
Ja kiitos myös sinulle arvokkaasta matkaseurasta.
Nähdään pian uudestaan. Hei.
Tekstitys: Ilpo Törnqvist