Raamatussa kerrotaan, miten Jeesus lähetti opetuslapsiaan kaksittain -
edellänsä jokaiseen kaupunkiin.
Tänään kohtaamme avioparin, työparin ja evankelioimisparin -
Tiina ja Mika Kilkin Jyväskylästä.
Tervetuloa Kulmakivi-ohjelmaan. - Kiitos.
Tiedät on lähetetty myös kaksittain.
Kuulutte tuohon samaan seuraan, mistä sanoin äsken.
Kertokaa tähän alkuun, -
miten löysitte omat uskonaskeleenne alun perin?
Olen käynyt lapsena poikakerhossa, -
niin kuin siihen aikaan monet ehkä kävivät.
Rippikoulun ja sitten menin isoiseksi rippikoululeirille.
Se oli aika jännä muutos mun elämässä.
Huomasin, että vasta siinä vaiheessa aloin tiedostaa, -
että henkilökohtaisesti jotenkin voisi kohdata Jumalan ja Jeesuksen.
En ollut ajatellut sitä siihen asti. Kun olin silloin 16-vuotias, -
niin elämässäni tapahtui yksi merkittävä asia sinä kesänä, -
kun menin isoiseksi rippikoululeirille.
Harrastin suunnistusta kilpaakin. Olin Jukolan viestissä mukana.
Muistan sen, kun tulin metsästä yöllä suunnistamasta.
Oli kylmä, ja olin märkänä siinä.
Etsin kuivia vaatteita. Mulla oli teltta mukana.
Olin laittanut mieleen vaan sen, missä mun teltta on.
Kun tulin yöllä metsästä, niin tajusin, että siellä oli tuhansia telttoja, -
enkä löytänytkään telttaani.
Menin pitkin ja poikin sitä aluetta. Sitten ajattelin, -
että en voi pyytää keneltäkään apua, koska se on vain mun teltta.
Rukoilin mielessäni lyhyen rukouksen:
Jumala, auta mua löytämään mun teltta.
Sillä hetkellä, kun sanoin sen, -
niin teltta oli 10 metrin päässä. Seisoin siinä ihan vieressä.
Se oli pysähdys mulle. Jumala on kiinnostunut mun elämästä.
Jotenkin koin kuin Hän olisi sanonut, -
että mun olisi hyvä kääntyä Hänen puoleensa muulloinkin.
Se johti sellaiseen prosessiin, että aloin käymään seurakunnassa.
Kangasniemessä, jossa asuin, -
oli aktiivista nuorten seurakuntatoimintaa.
Seuraavana keväänä oli ratkaiseva tilanne.
Menin kirkon nuorisopäiville. Muistan elävästi yhden puheen, -
jonka eräs nuoriso-ohjaaja piti siellä kirkossa.
Hän kuvasi uskoon tulemista. Oli toukokuu, ja jäät oli lähtemässä.
Hän sanoi, että jäät lähtee eri lailla eri vuosina.
Joskus voi sanoa tarkasti, milloin ne jäät lähti.
Joskus jäät vaan niin kuin sulaa paikalleen, kun aurinko lämmittää.
Tajusin, että mulle on käynyt samoin.
En oikeasti tiedä, miten olen tullut uskoon.
Sinä hetkenä tajusin, että uskon Jeesukseen.
Se muutti elämääni tosi paljon.
Saatoin olla vakuuttunut siitä, että olen uskovainen.
Aika hienoja, läheisiä kohtaamisia Jumalan kanssa.
Mites Tiinalla meni?
Kävin pienenä tyttönä tyttökerhossa. En muista opetuksista mitään.
Joka kerta, kun kerhoilta päättyi, niin otettiin toisiamme kädestä kii.
Sama oli mullakin.
Laulettiin 'Tule kanssani Herra Jeesus', ja rukoiltiin Herran siunaus.
Ne hetket olivat lämpöisiä ja turvallisia.
Jälkeenpäin olen sanoittanut sen niin, -
että Jeesuksen läsnäolo ja läheisyys kosketti mua.
Ja mä aistin sen.
Sitten alkoi rippikouluikä lähestyä.
Ja mä olin kiinnostunut uskonasioista. Mua mietitytti ne asiat.
Mietin, että ihan mieletöntä, jos mun elämä päättyy kuolemaan.
Sit mua ei enää oo. Tuntui, että en voi hyväksyä sitä ajatusta.
Epistä. - Joo.
Sitten rippikoulussa mä ihastuin yhteen poikaisoiseen ja sen -
rohkaisemana menin seurakunnan nuorten juttuihin mukaan.
Sitten yhtenä iltana oltiin nuoren porukalla koolla.
Sanoin, että mäkin haluan uskoa Jeesukseen. Siitä se lähti.
Siitä se lähti - selvä alku.
Se on aika hyvä, kun tietää päivän, jolloin jotain tapahtui.
Sulla kuitenkin oli se joku päivä.
Päivä, jolloin oli se telttakokemus ja muuta. Jännä.
Nämä teidän valitsemat polut ovat vaikuttaneet ammatinvalintoihinkin.
Sulla on valkoista kaulassa.
Joo, lähdin opiskelemaan teologiaa.
Pari vuotta meni siinä ylioppilaskirjoitusten jälkeen.
Siitä se selkeytyi se ammatinvalintakin.
Mites Tiina on opiskellut?
Mietin lukion loppuvaiheessa, mitä haluaisin.
Ensimmäiset paperit laitoin Pieksämäelle diakoniaopistoon.
Ja sain vastauksen, että pääsen sinne -
jo ennen kuin oli ylioppilas- kirjoituksien vastaukset tulleet.
Ajattelin, että sinne mä meen.
Ajattelin ensin, että haluan olla sairaanhoitaja.
Nuorena olinkin sairaalassa töissä jonkun aikaa.
Näin jälkikäteen ajateltuna mulla on koulutus myös tähän työhön.
Niin, aivan.
Miten te olette toisenne löytäneet? Mitä silloin tapahtui?
Törmäsimme toisiimme Mikkelissä. Olin opiskelemassa siellä.
Mun silloinen kämppäkaveri oli Mikan kavereita.
Hänen välityksellään sitten Mika -
yks ilta sitten tuli sinne meidän kämpille.
Siellä me sitten tavattiin toisemme.
Sillä seurauksella, että mitäs tapahtui? Kerro sä.
Silloin oli useampi Tiinan naiskaveri paikalla.
Ihastuin silloin Tiinaan. Ei me edes paljon keskusteltu.
Mutta joitain ajatuksia vaihdettiin.
Läksin sieltä vanhempieni luokse Anttolaan. Mulla oli isän auto lainassa.
Olin itse asiassa katsomassa kesätöitä sillä reissulla.
Olin teologiaa ensimmäistä vuotta opiskelemassa.
Kun tulin kotia, niin autonrengas puhkesi siinä matkalla.
En ollut huomannut sitä, koska olin niin ihastuksissani.
Loppuvaiheessa joku vastaantulija näytti näin.
Kun tulin kotiin, niin rengas oli mennyt ihan riekaleiksi.
Isä vielä sanoi, että mitä sä olet voinut ajatella sillä matkalla.
En uskaltanut kertoa hänelle, mitä oli tapahtunut.
Myöhemmin palattiin siihen, mitä oikeasti tapahtui.
Voi että, rakkaustarinat ovat ihmeellisiä. Ne kiinnostaa aina.
Sitten te ootte menny yhteen, ja perhe on kasvanut.
Minkä kokoinen perhe teillä on?
Meillä on kolme aikuista poikaa. Kaksi ihanaa miniää.
Ja yksi suloinen lapsenlapsi.
Tiina sinnittelee edustamassa naiseutta siellä -
maskuliinisen perheen keskellä urheasti.
Sitten vuosia kuluu, ja kaikenlaista tapahtuu.
Te ootte työskennelleet.
Mistä tuli sysäys perustaa jumalan- palvelusyhteisö Kohtaamispaikka?
Mikä se oikeastaan on?
Kohtaamispaikka on todellakin jumalanpalvelusyhteisö.
Se toimii Jyväskylän seurakunnan yhteydessä.
Lähtölaukaus tulee kauempaa.
Me käytiin jo 90-luvun alussa Englannissa tutustumassa -
Anglikaanikirkon piirissä.
Siellä oli New Wine -liikehdintä syntynyt.
Olimme 10 päivän kurssilla yhdessä seurakunnassa, -
missä jumalanpalveluselämä oli tosi elävää.
Siellä ylistettiin Jumalaa ja rukoiltiin ihmisten puolesta.
Kirkko oli täynnä väkeä, paljon nuoria ihmisiä.
Mietimme sitä, miten tällainen voitaisiin siirtää Suomeen, -
ja siihen omaan työhön.
Olin Kansanraamattuseuran kiertävässä työssä mukana.
Ajattelimme kokeilla 90-luvun loppupuolella Jyväskylässä.
Vuosina -97 ja -98 oli sellaisia rukousmessuja -
kerran kuukaudessa pidettiin Kortepohjan kirkossa, -
jossa samoja ajatuksia laitettiin käytäntöön.
Tuli nuoria aikuisia ja lapsiperheitä mukaan.
Jotkut sanoi, että tämän pitäisi olla säännöllistä toimintaa, -
tällaiseen seurakuntaelämään he haluaisivat osallistua.
Mutta se oli vain kerran kuukaudessa.
Meistäkin se oli hyvä ajatus mutta mietittiin miten se oli mahdollista.
Ei tällaista työtä ole olemassa.
Sitten vuoden -99 alusta tapahtui jännä tilanne.
Englannista oli meillä käymässä kirkkoherra, -
joka oli tässä New Wine -liikkeessä mukana.
Hän vastasi toiminnasta ulkomailla. Bruce Collins oli hänen nimensä.
Hän sanoi mulle, että hänellä on sellainen olo, -
että Jumala haluaisi Suomen luterilaiseen kirkkoon yhteisöjä, -
jotka olisivat virallisen rakenteen yhteydessä.
Tavallaan pienoisseurakunta seura- kunnan keskellä. Onko se sellainen?
Jolla olisi oma jumalanpalveluselämä, -
joka voisi käytännössä toteuttaa asioita.
Meillä voisi olla tilaa rukoukselle ihmisten puolesta enemmän.
Musiikilla voitaisiin ylistää Jumalaa. Olisi tilaa armolahjoille.
Varustettaisiin ihmisiä osallistumaan ja tekemään.
Sitten hän yllättäen sanoi, että sä olet yksi pappi, -
jonka Jumala on kutsunut tekemään tällaista.
Hänellä oli tiedon sanat. - Se koskee meitä molempia.
Hän sanoi yhden merkin. Hänellä on sellainen olo, -
että tähän voi mennä vielä 1 vuosi tai 5 vuotta, -
mutta tää tapahtuu nopeammin kuin sä voit uskoakaan.
Teidän seurakunnassa voi olla yksi kirkko, -
joka tyhjentyy muusta toiminnasta -
ihan sen takia, että se kirkko annetaan teille tähän toimintaan.
Kun tämä tapahtuu, niin silloin pitää lähteä liikkeelle.
Olin ihmeissäni siitä asiasta. Yhdessä mietittiin sitä.
Tultiin sieltä kurssilta, missä hän tämän sanan sanoi, kotia.
Meni viikko. Luimme Keskisuomalaisesta, -
että Jyväskylän seurakunta oli päättänyt -
ajaa alas toiminnan Keljon kirkossa.
Sinne ei enää ollut omaa pappia, ja jumalanpalveluksia pidetään harvoin.
Tajusin, että taitaa olla Jumala asialla. Siitä se prosessi käynnisty.
Lähestyin meidän silloista kirkkoherraa, -
ja kerroin näistä ajatuksista ja kokemuksista, -
rukousmessuja oli pidetty.
Hän sanoi, että meillä on kirkko, jonka kanssa me ei tiedetä mitä tehdä.
Sopiiko, että aloittaisitte siellä tämän toiminnan?
Se oli ihmeellinen vuosi. Siitä käynnisty prosessi, -
että -99 vuoden lopussa me aloitettiin Keljon kirkossa -
tämmöinen jumalanpalvelusyhteisö. - Silloin tuli lähtölaukaus.
Se kesti 9 kuukautta se valmisteluvaihe.
Siinä oli useita kysymyksiä ratkaistavana, -
kuten miten toiminta rahoitetaan.
Me perustettiin tukiyhdistys sille toiminnalle.
Ajatus oli se, että seurakunta ei rahoita tätä toimintaa, -
mutta antaa mahdollisuuden ja tilat.
Heti alkuun tukiyhdistystoimintaan tuli ihmisiä mukaan niin paljon, -
että saatoin aloittaa puoli- päiväisenä pappina siinä alussa.
Ja pian siirtyä siihen päätoimisesti.
Tuleeko Tiina sulle mieleen, mitä tämä yhteisö pitää tärkeänä, -
ja mitä tarjoaa osallistujilleen?
Osallistujille tarjotaan seurakuntayhteys, -
vaikka virallisesti meillä ei olekaan jäsenyyttä.
Me kokoonnutaan sunnuntaisin, että jumalanpalvelukset ovat tärkeitä.
Kokoonnumme kolmessa eri paikassa.
Kahdessa kirkossa ja kristillisellä koululla.
Tilaisuudet ovat vähän paikan mukaan erinäköisiä, -
mutta niissä on aina ne samat elementit.
Halutaan ylistää Jumalaa, -
siellä on raamattuopetusta, rukoillaan monin eri tavoin, -
ja aina me syödään. - Niin.
Ruokailuyhteys on tosi antoisa asia, -
elvyttää monenlaista keskustelua varmaan, sielunhoitoa.
Brunssikirkko, joka on kristillisellä koululla, -
on sunnuntai aamupäivisin.
Se aloitetaan nyyttäribrunssilla, eli 45 minuuttia me syödään.
Se on ehkä ihan hauskin juttu, yhdessäolojuttu.
Lapset on tärkeitä, eri ikäiset lapset.
Meillä on opetusta kolmessa ikäryhmässä.
Me halutaan kasvattaa, että lapsetkin oppisivat tuntemaan Jeesuksen -
ja löytäisivät seurakuntayhteyden.
Se on tosi tärkeää näinä aikoina.
Kohtaamispaikan kotisivuilta luin, - siellä on monia kertomuksia -
Jumalan avusta ihmisille, kun on rukoiltu.
Mitä teille tulee siitä mieleen?
Me ollaan huomattu, -
että on tärkeää jakaa niitä asioita, mitä Jumala on tehnyt.
Olemme ottaneet tavaksi, että jumalanpalveluksessa -
ihmiset saa kertoa, kun Jumala on vastannut johonkin rukoukseen.
Ajattelemme niin, että se on tärkeätä, -
että me kuullaan siitä, mitä Jumala on tehnyt.
Toisaalta me tiedostetaan syvästi, -
että kaikkiin rukouksiin ei tule haluamiamme vastauksia.
Olemme ilmaisseet sen oppimallamme tavalla, -
että Jumalan Valtakunta on meidän keskellämme jo nyt, -
mutta toisaalta ei vielä täytenä.
Kaikkiin asioihin ei tule sellaisia vastauksia.
Mutta on tärkeää, että jaamme rukousvastauksia.
Ne ovat merkkejä siitä, että Jumala on keskellämme.
Jeesus välittää meistä, huomaa ja tuntee elämäntilanteemme.
Kotisivullamme on näitä rukousvastauskirjoituksia.
Jos tapahtuu ihme, niin on tärkeätä, -
että se kerrotaan mahdollisimman monelle.
Kotisivuilta monet nämä lukee.
Moni voi olla tilanteessa, että mikään muu ei auta, kuin ihme.
Se antaa valtavasti toivoa.
Tuliko sulle mieleen vielä joitain ajatuksia lisää?
Esimerkiksi viime sunnuntaina rukoiltiin yhdessä.
Meillä on yksi opiskelija Nepalissa harjoittelua tekemässä.
Hän oli kipeänä, hänellä oli vatsatauti.
Maanantaina hänen piti päästä muiden mukana reissuun.
Oli sen verran huonossa kunnossa, että ei olisi kyennyt lähtemään.
Eräässä lastenryhmässä koululaiset rukoilivat.
Me rukoiltiin siellä isommalla porukalla.
Saatiin maanantaina viesti, että kuume oli laskenut.
Hän pystyi lähtemään reissuun. Se oli hauska, rohkaiseva vastaus.
Ohjelma-aikamme on nyt loppumassa, -
mutta laitetaan tässä kohtaa pause-nappula päälle, -
ja jatketaan seuraavassa jaksossa tästä lisää.
Kiitoksia, että olette tulleet vieraiksemme.
Kiitos kaikesta jakamastanne. Se on ollut antoisaa. Kiitos.
Kiitos myös sinulle mukana olostasi.
Jumala odottaa sinua omassa kohtaamispaikassaan.
Astu sinne rohkeasti. Nähdään.
Tekstitys: Ilpo Törnqvist