Tänään täällä Keuruulla kanssani kameroiden edessä on Anni Lewis.
Tervetuloa Anni.
Anni, sinun vaiherikas elämäsi on alunperin alkanut täällä -
Keuruun alueella, Haapamäellä. Olet täältä kotoisin.
Olet asunut pitkiä aikoja Englannissa ja Pakistanissa. - Näin on.
Elämäsi seikkailut eivät tähän mahtuisi, vaikka niistä kertoisit.
Elämässäsi on ollut paljon rakkautta. On ollut myös suuri tragedia.
Mennään niihin myöhemmin.
Kerro, mitä nykyhetkeesi kuuluu täällä Keuruulla?
Keuruun Helluntaiseurakunnassa on erittäin vireä maahanmuuttajatyö.
Siinä olen saanut olla ilokseni mukana.
Siinä on paljon tekemistä ja paljon iloa - todella.
Nuorena naisena muutit Englantiin. Mikä sinut sinne vei?
Se juontaa ihan varhaislapsuudesta.
Kuuntelin, kun äitini kertoi ystävälleen kahvipöydässä, -
että Jeesus tuli tyköni yöllä -
ja sanoi, että anna minulle Anni.
Äiti hämmästyi sitä asiaa, mietti ja sanoi Jeesukselle, -
että Sinä tiedät, että hän on rakas tyttäreni.
mutta jos Sinä pyydät häntä, niin minä annan.
Hän heräsi silmäkuopat täynnä kyyneleitä.
Tietysti tämä vaikutti pieneen tyttöön, kun kuulin sen.
Ihanaa, äitini antoi minut Jumalalle. Se ei tuntunut ollenkaan pelottavalta.
Sanoisin, että 4-5 vuotiaasta asti -
olen tiennyt sen, että joskus olen paikassa, -
missä ihmiset eivät ole kuulleet Jumalan rakkaudesta.
4-5 vuotiaasta lähtien? - Kyllä - Se on aika erikoista.
Koskaan nuoruudessa mulla ei ollut mitään muuta haavetta. Se oli se.
Tämä näkykö vei sinut sitten Englantiin?
Joo, kieltä oppimaan.
Kieltä täytyy osata, ennen kuin menee minnekään muualle.
Olin ollut Suomessa jo vuoden Paimion raamattuopistossa -
opiskelemassa englantia. Menin suoraan töihin.
Siellä sain varmuuden puhua sitä.
Olin 1,5 vuotta töissä siellä, ennen kuin aloitin opiskelut.
Mitä siellä Englannissa opiskelit?
Pääsin Lontoon yhteen suurimpaan sairaalaan -
opiskelemaan sairaanhoitoa.
Olin 4 vuotta siinä sairaalassa opiskelemassa ja töissä.
Jossakin vaiheessa tapasit sinulle hyvin tärkeän henkilön. Kerropa siitä?
Se oli yllätys. Olin 23 vuotias.
Olin ajatellut, että vasta 3-kymppisenä asetun perhe-elämään.
Menin lomalle Kentin raamattukouluun.
Halusin olla yksi opiskelijoista ja olla kaikessa mukana.
Se oli ihana 2 viikkoa. Siellä oli tämä yks henkilöyllätys.
Villi Walesilainen minä aina häntä kutsun silloin tällöin.
Villi Walesilainen. -My wild Wales man.
Joo, tuota...
Hän oli maailmaa nähnyt, elänyt jopa kauko-idässä.
Mites teidän elämä jatkui, kun olitte toisenne löytäneet?
Hänelläkin oli kutsu lähetystyöhön.
Pakistan oli se meidän paikka.
Me mentiin maata pitkin, asuntoautolla ajettiin.
Aasian valtatie oli siihen aikaan melkein kokonaan soraa. - Kyllä.
Tää oli 1962, kun lähdettiin. - Siitä on aikaan.
Oltiin 12 vuotta siellä.
Mikä oli teidän päätyö siellä Pakistanissa?
Kyllä se oli ihan ilosanoman vieminen ihmisille.
Monet niistä eivät koskaan olleet kuulleet Jumalan rakkaudesta.
Siinä toteutui se lapsuuden ja nuoruuden näky. - Niin.
Lasten kanssa aloitettiin - lapsia siellä on paljon.
Parhaimmillaan meillä oli 400 lasta -
raamattukasvatuksen alaisena, jos sanotaan näin. - Kyllä.
Joka viikko käytiin heidän luonaan määrätyissä pisteissä.
Oli ihana nähdä, miten oivallus ja ymmärrys kasvoi viikko viikolta.
Lasten kautta saa isiä, äitejä, mummoja, vaareja.
Niin, tutustuu koko perheeseen. - Kyllä.
Pikkuhiljaa sitten pieni seurakunta syntyy.
Minulla työ oli enemmän lasten ja naisten keskuudessa.
Se on miesten maa. Muslimeja on 98%.
Mitäs kieltä siellä Pakistanissa puhutaan? - Urdun kieltä.
Olen puhunut urdua 10 vuotta. Tahtoo unohtua, kun ei kuule sitä.
Oliko siellä turvallista asua?
Kerron yhden tapauksen, se antaa siitä kuvan.
Tilanne ei ollut sellainen, kun se nyt on.
Mun mies lähti työpisteeseen lähelle Afganistanin rajaa.
Hän matkusti poikkeuksellisesti linja-autolla.
Pyssymiehet pysäytti auton, ryntäsivät sisään, ja uhkailivat matkustajia.
Mieheni sanoi, että hänellä oli kävelykeppi vieressä.
Uhkailun jatkuessa hän vaivihkaa nosti kävelykepin ylös -
ja tähtäsi sen lähimmän riehujan mahaan, -
ja sanoi, että tämä on minun pyssyni ja katsoi suoraan silmiin.
Totta kai tälle riehujalle tuli väkisinkin hymy kasvoille, -
ja se jännitys siinä linja-autossa alkoi sitten...
He saivat mennä keskustelujen jälkeen tämän kerran.
Miehesi taisi olla melkoinen huumorimieskin. - Hän oli todella.
Hyvä huumori hänellä. Aika uhkarohkea temppu.
Se on ihan hyväksi siellä joskus. - Niin.
Mikä toi teidät sieltä Suomeen? Minä vuonna muutitte Suomeen?
-74 tultiin kotiin sitten.
Mikä teidät toi Suomeen? - Lasten koulutus.
Se ei ollut mahdollista siellä, missä me asuttiin.
Se oli yksi tekijä. Oli muitakin tekijöitä.
Mitä sinä teit, ja mitä Terry teki sitten täällä työkseen?
Löysin töitä Keuruun terveyskeskuksen alaisena -
kotisairaanhoidosta - ihana työ.
Mieheni sai kansalaisopistosta englanninkielen tuntiopetusta.
Kyllä. Palasit kotiseudullesi sitten.
Aika paljon kierrettiin seurakuntia Pakistanin merkeissä.
Kuopiossa tavattiin nuori mies, jonka sydämellä oli muslimityö.
Siitä tapaamisesta alkoivat tällaiset -
muslimiviikonloppuseminaarit ja paastoviikonloput.
Se oli harvinaista silloin Suomessa, että muslimit olivat jonkun sydämellä.
Sitten oli muitakin nuoria, joille Jumala oli puhunut.
Tämä ryhmä kokoontui kerta toisensa jälkeen.
Mieheni luennoi ja antoi tietoa tästä uskonnosta ja asiasta. Minä tulkkasin.
Suurin osa heistä on tehnyt päivätyönsä muslimien keskuudessa.
Osa on ollut Turkissa, joku Euroopassa, -
ja monet Suomessa - jopa näissä johtotehtävissä.
On ihana nähdä, kuinka Jumala käytti juuri tätä nuorten ryhmää.
Tietysti on tullut paljon muita mukaan.
Ja kuinka tämä työ on median kautta menossa maailmalle.
Jumala saa kunniaa nimelleen.
On aika erikoista ajatella, -
miten 4-vuotiaasta olet tähän päivään tullut.
Että miten työ on laajentunut, -
ja kantanut hedelmää muittenkin ihmisten elämässä, -
kuin vain se Pakistanin aika. - Kantaa edelleen.
Kyllä. - Se on ihana nähdä todella.
Ennen kuin mieheni menehtyi, niin hän iloitsi siitä... - Kyllä.
...että Jumala siunasi ja siunaa jatkuvasti tätä työtä, -
niin kuin montaa muutakin. - Joo.
Elämä sujui teillä täällä Suomessa ihan mallikkaasti, -
ja oli tekemistä hengellisellä kentällä.
Sitten tapahtui jotain, mitä et ikinä olisi voinut kuvitella -
aikamoinen tragedia. Kerrotko siitä?
Kyllä sitä hieraisee silmiään parikin kertaa.
Kun tajuaa sen, että kun omalla rakkaalla on joku muu ihminen.
Se todella tuli niin kuin puskan takaa.
Ei ollut tullut elämässä mieleen edes tämmöinen asia.
En osannut ensin edes itkeä. Se oli niin iso shokki. - Niin.
Kyyneliä tuli vasta parin päivän päästä.
Et oikein ymmärtänyt, mistä on kysymys.
Siinä tulee sellainen, että missäs nyt mennään, ja mitäs nyt tehdään.
Kotona oli vielä 2 teini-ikäistä, -
14-vuotias tyttö ja 16-vuotias poika.
Heitähän tietysti ensimmäisenä ajattelin, ja sitä, mitä he käyvät läpi.
Huusin Jumalan puoleen.
Pyysin sitä asiaa, etten katkeroituisi. Se on helppo, ja se on vaikea tie.
Ja toista asiaa. Se, että...
että se kipu, kaikki se työstäminen -
ja muu sellainen ei menis hukkaan, vaan se saisi aikaan sen, -
mitä varten tällainen asia on tielle sallittu.
Jumala puhui mulle...
että se ei ole ilman tarkoitusta tämä asia, -
vaan siitä on jotakin hyvää ajatusta Jumalalla.
Kolmas rukous oli se, että meidän perhe voisi eheytyä -
ja jatkaa perheenä.
Luin Raamatusta Johanneksen evankeliumia.
13-luvusta hyppäsi -
tämä jae suoraan sydämeen.
Ihminen tietää sen, kun Jumala puhuu sanan kautta.
Se oli tämä, kun Jeesus menee pesemään Pietarin jalkoja.
Pietari sanoi, että ei Herra - et Sinä voi minun jalkojani pestä.
Jeesus sanoo hänelle, -
että mitä minä teen, niin sinä et nyt käsitä, -
mutta myöhemmin sinä sen ymmärrät. - Ihan totta.
Tämä kantoi minut kaikki ne vuodet, kun olimme erossa.
Miten siinä kävi - solmiko miehesi uuden avioliiton?
Ei - se asia lopahti aika pian.
Mutta hän otti eron.
Se tuntui vaikeammalta, kuin se uskottomuus.
En halunnut sitä.
Mutta hän ei nähnyt mitään muuta tietä eteenpäin siinä hetkessä.
Oltiin erossa 5 vuotta. - Se on aika pitkä aika.
Pidimme yhteyttä. Hoidimme hänen koiraansa, kun hän oli matkoilla.
Hän kosi puhelimessa 5 vuoden päästä.
Meidät vihittiin Seinäjoella sitten uudestaan v. 1995.
Aika ihana. Pystyitkö antamaan kaiken anteeksi?
Se prosessi jatkuu vielä.
Mutta meillä oli 6 vuotta yhdessä sitten Seinäjoella.
Se oli ihanaa aikaa sillä tavalla, -
että se antoi lapsille kodin, jossa oli sekä isä että äiti.
Se hoiti meitä kaikkia.
Kyllä se anteeksianto toteutui jo aika paljon niinä vuosina.
Mutta jokaiselle meistä tulee jälkikäteen semmoisia tunteita.
Silloin on tahdon hetki antaa anteeksi. - Kyllä
Sanoisin, että olen jo sen prosessin läpikäynyt.
Mikä anteeksiantoprosessissa on se tärkein?
Olen itsekin kokenut, että tavallaan haluaa antaa anteeksi, -
mutta tunteet eivät anna periksi. - Joo. Siinä tulee se tahtotila.
Siis anteeksianto. Se ei ole tunneasia, vaan se on tahtoasia.
Jos ei tahtoa ole, niin sitä saa pyytää Jumalalta.
Hän auttaa myöskin niitten tunteitten käsittelyssä, -
jotka tulee sitten viiveellä - usein.
Tunteita ei näin leikata, mutta mitä me tunnetaan, ei ole niin tärkeetä.
Valinta on tärkeätä. Minkä valinnan me tehdään.
Kyllä tahto voittaa tunteet, ja tunteet tulevat tahdon mukana, -
jos ihminen niin haluaa.
Minkälaista teidän avioliitto oli monen eron vuoden jälkeen?
Tietysti alussa oli vähän kankeeta.
Me molemmat olimme valmiita siihen yhteiseen.
Koska se henkinen yhteys ei ollut koskaan loppunut.
Mies oli toivonut, että en olisi laittanut nimeä siihen eropaperiin.
En tiennyt, että niin voisi tehdä.
Viimeiset vuodet meidän suhteessa -
me koettiin sellaista agape-rakkautta, joka on Jumalasta kotoisin.
Se toinen ihminen oli sellaisenaan aivan ihana, -
siis niin kuin hän on.
Ei ollut millään tavoin tarvetta muuttaa toista ihmistä.
Jumala oli meille hyvä. Siitä jäi kiitollinen mieli. - Ihana.
Sairaalassa oli 6 päivää, ja tuota...
Toinen niistä yöhoitajista tapasi minut jälkeen päin.
Hän sanoi, että jäi ihana muisto siitä teidän miehen lähdöstä.
Että siinä oli pyhyyden ja rauhan tuntu.
Hän sanoi, että minä pidän sitä hoitotyönä yllä. Ihana kuulla.
Rauhan ja pyhyyden tuntu - se tuntuu myös ulkopuolisille ihmisille.
Kiitollisuus on päällimmäisenä, -
että nämä kiperät asiat tulevat vastaan elämässä, mutta...
minä uskon, että ne on meidän kasvua varten.
Niillä on meille viesti, ja ne tuovat mukanaan parempaa. - Ihan totta.
Olen nähnyt monta parempaa asiaa, -
jota tämä on tuonut elämääni, ja siitä olen kiitollinen.
En usko, että meidän suuri Isä, joka meidät loi, -
että Hän haluaa, että me kärvistellään katkeruudessa, -
vihassa ja kostonhalussa.
Hän haluaa, että me voidaan hyvin, -
ja että meillä on rauha sisimmässä ja elämässä.
Me voimme kääntyä Hänen puoleensa, -
kun annamme Hänelle vallan omassa elämässä, -
niin Hän hoitaa nämä ikävät asiat meidän sisimmässä ja elämässä.
Hän on se, josta se rauha ja se elämä lähtee meille jokaiselle.
Kiitos, että olit mukana tässä Kulmakivi-ohjelmassa.
Kuulimme raikkaita sanoja anteeksiannosta ja rakkaudesta.
Siinä on meille jokaiselle opiksi ottamista. Tavataan taas.
Tekstitys: Ilpo Törnqvist