Jyväskylän kristillisellä opistolla on menossa PARAVIn naisten seminaari.
Täältä tavoitin Pirkko Korpisen, -
joka on yksi tämän seminaarin vetäjistä.
Pirkko, kiitos että ehdit kohtaamaan meitä täällä.
Seminaari on nyt puolessa välissä. Miltä tuntuu tällä hetkellä?
Oikein virkistävältä.
Noin 100 naista on tuolla puheensorinassa.
He ovat saaneet kuulla 2 luentoa, -
ja ovat nyt ryhmissä käsittelemässä niitä luennon aiheita.
Että miten se minun elämääni osuu, -
ja miten minä voin itseäni tässä kasvattaa.
Ja mitä löytöjä on tehnyt, -
ja miten niiden kanssa lähtee elämässä eteenpäin arkeen.
Mikä teema teillä tänään on tänä viikonloppuna?
Meillä on Saara Kinnunen, kirjailija.
Perheterapeutti oli meillä viime vuonna.
Saaralla on 'Sovintoon elämän kanssa' -kirja.
Hän käsitteli sitä viime vuonna, ja nyt hän sitten jatkaa.
Aiheena on oman itsensä - minun näköiseni elämä, -
ja miten minusta tuli minä.
Pyysin sinua tuomaan valokuvan.
Olet löytänyt jonkun vanhan valokuvan.
Voisitko kertoa itsestäsi jotakin tuon kuvan kautta?
Mulla on valokuva, jossa olen 3-4 vuotias.
Asumme Vaasassa.
Tässä kuvassa on äitini ja 1v 1kk vanhempi veljeni.
Olen syntynyt heti sodan jälkeen.
Isä ja äiti ovat tavanneet sodan aikana Viteleessä, -
jossa isä oli sodassa -
ja äiti oli parikymppisenä lähtenyt Hämeestä lotaksi, -
tämmöiseksi viestintälotaksi.
He ovat siellä tavanneet, rakastuneet ja menneet naimisiin.
Isä oli Sortavalasta - siellä syntynyt ja asunut.
Kun Sortavala jäi rajan taakse, niin hän muutti länteen Vaasaan.
Isä oli siellä töissä.
Me asuimme Alvar Aallon suunnittelemassa -
henkilökunnalle rakennetussa talossa.
Olin 6-vuotias, kun sieltä muutimme Keski-Suomeen.
Vuonna 1979 menit puolisosi Laurin kanssa -
ensimmäiselle HNMKY:n avioliittoleirille.
Mikä johdatteli teitä sinne?
Me oltiin siinä vaiheessa oltu naimisissa 12 vuotta.
Mutta olimme joutuneet niin isoon kriisiin, -
että asuimme puoli vuotta erossa.
Tuntui, että tämä liitto päättyy nyt tähän.
Mutta seurakunnan perheasiain neuvottelukeskuksen kautta, -
päästiin keskusteluyhteyteen ja huomattiin, että vielä on pitämistä.
Me ollaan vaan ajauduttu jotenkin sillä lailla erilleen, -
että se tuntui ainoalta oikealta ratkaisulta.
Perheasiain neuvottelukeskuksen keskustelujen jälkeen -
muutimme yhteen.
Vuoden kuluttua siitä, menimme ensimmäiselle avioliittoleirille.
Siihen sitten juutuimme.
Olitteko molemmat tulleet uskoon tämän tapahtuessa?
Joo. Mies oli tullut edellisenä syksynä ja minä vähän myöhemmin.
Siinä vaiheessa, kun menimme leirille, niin olimme jo sitten -
olimme jo tehneet omat uskonratkaisumme.
Sinne oli siinä mielessä helppo mennä.
Tiesin, että se on kristittyä avioliittotyötä, -
jota silloinen Helsingin NMKY teki.
Sanoit, että juutuitte, -
niin olette tosiaan olleet jokaisella leirillä siitä lähtien. Miksi niin?
Emme ole olleet jokaisella leirillä, mutta joka vuosi kyllä.
Se tuntui heti, että tämä on tosi tärkeää työtä.
Tämä pelasti meidän liiton.
Kaikki ne asiat, joita siellä kuuli, -
niin ajattelin, että kuinka tätä ei tiedetä.
Miehen ja naisen erilaisuus. Heidän erilaiset tarpeet.
Puhuminen, kommunikaatio.
Ensimmäisellä leirillä kuultiin myöskin seksistä luento.
Hengellisissä piireissä.
Oli yllättävää, että seksistä voidaan puhua näin hienosti -
ja näin avoimesti.
Ne oli ehkä siinäkin vaiheessa vähän niin kuin pimeyden -
ikään kuin menee pimeyden töihin.
Pari kertaa sen jälkeen oltiin ryhmänjohtajina, -
sitten jo luennoimassa.
Silloin Helsingin NMKY:n avioliit- totyöllä oli tämmöinen periaate, -
että asia, joka on vaikein, niin siitä joutuu puhumaan.
Meillä se oli miehen ja naisen erilaisuus.
Siitä me luennoitiin aika monena vuonna.
Mutta sitten alkoi tuntua, -
että jotain muuta vois jo tehdä.
Sitten, kun näitä leirejä alkoi olla aika paljon, -
ja väkeä alkoi olla leireillä niin, -
että tarvittiin organisaattoreita, jotka järjestivät majoitusta, -
jotka järjesti kaikkea tietoa etukäteen.
Mieheni ajautui sitten rakentamaan asuttamisohjelmaa, -
eli ilmoittautumisjärjestelmää.
Sitä kautta me nyt hoidetaan käytännönasioita.
Mitä avioliittoleirit ovat antaneet teille?
Osaako sitä kiteyttää jotenkin ytimekkäästi? - Todella paljon.
Ystäviä valtavasti?
Se on melkein niin kuin se isoin ensimmäinen asia.
Koska meidän avioliitto oli aika repaleinen, -
ja eikä oikeastaan ollut ystäviä.
Niin mehän saatiin niitä roppakaupalla.
Semmoinen lahja, että tuli ihmissuhteita, -
myöskin näitä perhetapaamisia.
Lapset oli aina kaikessa mukana, -
ja koen, että se on ollut valtava lahja.
Sitten tietenkin ihmissuhdetaitoja.
Kaikesta saamastani tiedosta on ollut valtava hyöty.
Kuten kommunikaatiotaitokin, josta on hyötyä vaikka työpaikalla.
Se mistä oli tässä avioliittotyössä iso apu, -
että minä toisen lapsen jälkeen, päätin jäädä kotiin.
Olin 11 vuotta kotona.
Leirien rohkaisemana?
Kyllä. Ja se opetus, jota annettiin, -
joka on vähän erisuuntaista kuin nyt.
Lapset olivat sillä tavalla tärkeitä.
Siinä ystäväpiirissä, joka meillä oli, oli paljon perheitä, -
joissa äidit olivat tehneet tämän saman ratkaisun.
Meillä oli paljon keskinäistä yhteyttä.
Kotiäitivuosina vedin äiti-lapsi -piiriä seurakunnassa.
Asiat, joita leirillä oli oppinut, ja erilaiset keskusteluteemat -
olivat sellaisia kultahippusia siellä, -
koska kyllähän ne erityisesti naisia kiinnostaa, -
kun puhutaan näistä parisuhdeasioista, -
tai perheeseen liittyvistä asioista.
Se oli kanssa sellaista rikkautta.
Se kotiin jääminen oli hieno uskonhyppy.
Kuitenkin olet sen jälkeen ollut työmaailmassa.
Kyllä, kyllä. Sehän oli suuri ihme, -
miten palasin työelämään ihan erilaisiin tehtäviin, missä olin ollut.
Koin, että se oli aivan semmoinen ihme -
ja rohkaisu, että palasin takaisin työelämään 45-vuotiaana.
Ehdin olla 20 vuotta työelämässä.
Ei suinkaan tarvitse ajatella, että jos jää kotiin 30-vuotiaana, -
niin silti on paljon työvuosia jäljellä.
Jumalan käsissä voi löytyä työpaik- koja, vaikka tuntuiskin toiselta.
Tämä löytyi kyllä niin ihmeellisellä johdatuksella.
Avasin puhelinluettelon, että nyt tarvitsen työpaikan. Ja se löytyi!
Olit saanut nuorena työtodistuksen, jossa luki, -
että neiti Niemi osaa junailla asioita. - Joo.
Sitäkö kautta päädyit järjestelmään näitä PARAVIn naisten seminaareja?
En varmaan sitä kautta.
Mutta se on minusta siitä ihana työtodistus, -
että kun olin lukiolaistyttönä verotoimistossa työssä, -
että verojohtaja oli nähnyt jotain, mitä itse en itse huomannut.
Verojohtaja oli kirjoittanut näin.
Termi "junailemaan" ei ollut tavanomainen työtodistukseen.
Työtodistus oli pitkä. Hän oli paljon kertonut siinä minusta.
Se on ehkä sillain...
rohkaissut, ja toisaalta auttanut näkemään, -
että minussa on niitä taitoja.
Mutta onhan naisilla se, että voi tehdä monta asiaa yhtä aikaa, -
että asiat hoituu - ettei tarvitse mennä zakzak.
Mitä olet saanut ja löytänyt näistä naistapahtumista?
Aikaisemmin vedin kanavia siellä, ja olin ryhmänvetäjinä, -
mutta todettiin tärkeäksi, että joku on organisoimassa, -
että ei tarvitse olla muuta.
Tiimiläiset kokevat sen turvalliseksi, -
että olen taustalla ja hoidan käytännön asioita sillä aikaa, -
kun he vetää ryhmiä.
Mielestäni on tärkeää, -
että naisten tapahtumissa me ollaan naisten kesken keskeneräisinä.
Ihanaa, kun on lupa olla keskeneräinen.
Varmaan kynnys tulla seminaariinkin tulee matalammaksi.
Me rukoillaan ja toivotaan, että tämä on keidas naisille.
Onhan se, että ruoka tulee valmiina, -
eikä tarvitse huolehtia muusta, kuin siitä omasta olemisesta.
Se on tärkeää - sillä monet jaksaa.
Olen itsekin joskus osallistunut.
Mieleen on jäänyt, että täällä on hassutteluakin jossain välissä.
Onko tärkeää, että nainen pääsis ulos liian totisesta kuoresta?
Että pääsis iloitsemaan, vaikka olisi suruja ja vaikeita asioita.
Että pääsis vapautumaan nauramisen ja ilon kautta.
Kyllä. Meillä on ollut hassuja muotinäytöksiä.
Muistan. - Ja muutakin hassuttelua.
Kyllä me koitetaan välillä sellaista, että täytyy olla iloa, -
että täytyy olla hassua ja hauskaa. Se kuuluu elämään.
Vaikka ollaan vakavien ja ehkä kipeiden asioiden äärellä, -
mutta silti se ilo kuuluu myöskin.
Ilo ei ole syntiä. Raamatussa lukee:
"Iloitkaa aina Herrassa! Vieläkin minä sanon: iloitkaa!"
Kyllä.
Se on yksi tärkeä, jonka arvo ollaan löydetty.
Ja jos on jotain, että uskallamme laittaa itsemme likoon ja hassutella, -
niin siitä tulee tosi hyvää palautetta.
Se on semmoinen, että naiset kokee, että he saa nauraa.
Me kestetään se, meille voi nauraa.
Joskus aikaisemmin sanoit, että koet sillä tavalla, -
että olet yhteydessä Jeesuksen kanssa koko ajan.
Mitä tämä yhteys pitää sisällään?
Kun tulin uskoon, uskoin samalla, että Jeesus asuu sydämessäni.
Ilmestyskirjassa on kohta: "Minä seison ovella ja kolkutan."
"Joka avaa oven, minä astun ovesta sisään" -
"ja aterioitsen hänen kanssaan, ja hän minun kanssani."
Niin Jeesus on tullut sinne ja kulkee kanssani.
Ei tarvitse mennä erityiseen kammioon tai kappeliin, -
vaan voin kutsua Jeesuksen puutarhaani, -
keittiööni siinä samalla, kun tiskaan.
Joskus yöllä, kun herää ja ihmettelee, että miks mä heräsin.
Siinä joskus kysyn: "Jeesus, kenen takia Sä herätit minut?"
"Onks joku, jonka takia täytyy nyt rukoilla?"
Sit saattaa tulla ihmisiä mieleen.
Mikä Raamatun paikka sulla on semmoinen, joka kantaa sua?
Joku päivä sitten löysin yhden Raamatun kohdan, -
josta ajattelin, että voi - olen unohtanut tän.
Miten tääkin oli silloin aikanaan tärkeä.
En muista sitä, mikä se Raamatun kohta oli, mutta se meni näin:
Te ette valinneet minua, vaan minä valitsin teidät.
Että te menisitte ja kantaisitte paljon hedelmää.
Ja että voisitte myöskin anoa sen, mitä itse tarvitsette.
Se ajatus oli tämmöinen.
Minusta on ihana, että voin luottaa siihen, että Jumala on valinnut minut.
Sitten tämmöinen, joka on tullut, -
että me ollaan tämmöinen piskuinen lauma, -
jolle Jumala on antanut valtakunnan.
Sekin on semmoinen, että Jumala on antanut tän tehtävän -
ja myöskin tän valtakunnan meille.
Näihin hauraisiin käsiin. Valtava luottamus.
Hän kuitenkin antaa sen voiman. Meidän ei tarvitse ajatella, -
että minusta itsestäni pitää kauheasti löytyä.
Toki täytyy löytyä. Ei me voida heittäytyä, -
että Jumala tekee kaiken meidän puolesta.
Kiitos näistä ajatuksistasi. Voisitko päätteeksi vielä rukoilla?
Koen tärkeäksi, että meidän pitäisi muistaa Isä Meidän -rukous.
Siinä on jotenkin se kaikki.
Jos ei aina löydä niitä sanoja, että miten rukoilla.
Se on kuitenkin sellainen takuuvarma.
Isä meidän, joka olet taivaassa. Pyhitetty olkoon Sinun nimesi.
Tulkoon Sinun valtakuntasi.
Tapahtukoon Sinun tahtosi myös maan päällä niin kuin taivaassa.
Anna meille tänä päivänä meidän joka päiväinen leipämme.
Ja anna meille meidän syntimme anteeksi, niin kuin -
mekin anteeksi annamme niille, jotka ovat meitä vastaan rikkoneet.
Äläkä saata meitä kiusaukseen, vaan päästä meidät pahasta.
Sillä Sinun on valtakunta, voima ja kunnia. Iankaikkisesti. Aamen.
Aamen.
Kiitos Pirkko arvokkaasta ajastasi ja ajatuksistasi, joita jaoit meille.
Niitä täytyy jäädä vielä sydämessä käsittelemään lisää.
Ole siunattu täällä nyt loppuseminaarin ajan vielä -
ja siellä minne menet täältä eteenpäin.
Terveisiä kotiin.
Kiitos, että sain olla tässä sun kanssa. - Hyvä hetki.
Tekstitys: Ilpo Törnqvist