Aikana jolloin kouluissa pidettiin vielä hartauksia -
sain usein pyytää tämän päivän haastateltavan sekä kuurojen papin -
koululle tähän toimitukseen.
Hartaus oli koululle merkityksellinen tapahtuma.
Lapset ja uskon, että aikuisetkin -
saivat kokea jotain pyhää, syvää ja kaunista.
Keskellä koulupäivää.
Tässä jotakin yhteisistä muistoistamme.
Päivi Lehtinen tervetuloa Kulmakivi-ohjelmaan. - Kiitos.
Muistoja on hyvä selata. Ne eivät kulu koskaan.
Totta. - Aloitetaan jotakin menneistä.
Kerro milloin olivat, Päivi, sinun -
ensimmäiset kohtaamisesi Jumalan kanssa? Mitä muistat niistä?
Itse mitä muistan oikeastaan -
olen varmaan ollut ehkä alle kouluikäinen 4-5 vuoden vanha.
Aloin käydä pyhäkoulua.
Keski-Lahden pyhäkoulua.
Siitä on jäänyt mieleen, että ne ovat olleet minulle jotenkin merkittäviä.
Siitä on jäänyt, että ehkä ensimmäiset Jumala-kokemukset.
Ne hetket olivat ihan hyviä. En kyllä muista yhtään sisältöjä enkä sellaisia.
Sellaisia hyviä hetkiä, rauhallisia.
Nyt näinä päivinä toimit kuurojen diakonissana.
Miksi hakeuduit työhön kuurojen pariin?
Koen sen hyvin voimakkaana johdatuksena elämässä.
Olen tullut ihan pystymetsästä kuurojen työhön. - Aha.
Ei ole sukulaisissa yhtään kuuroja oikeastaan.
Kaikki kokemukset kuuroista ovat vasta aikuisiällä.
Olen käynyt Lahden diakoniaopistoa.
Meillä oli hyvin pieni kurssi. 8 opiskelijaa viimeisenä vuotena.
Muut lopettivat sairaanhoitajaksi.
Saimme valita harjoittelu- paikat hyvin vapaasti.
Jostain syystä, itsekin nyt ihmettelen myöhemmin, -
että jostain syystä ajattelin, että -
haluanpa kuurojen kotiin harjoittelemaan.
Kuurojen pariin. - Tykästyitkö viittomakieleen esimerkiksi?
Siihen aikaan alkoi ehkä muutamia harvoja ohjelmia TV:ssä, -
jossa viitottiin. Oikeastaan lukioaikoina.
Silloin ajattelin, että onpa hauska kieli. Olisi kiva vähän opiskella.
Silloin kun oli alaikäinen, ei päässyt jostain syystä -
kansalaisopistoon opiskelemaan. Se jäi.
Sitten kysyttiin, että mihin te haluatte harjoittelemaan?
Sanoin, että sinne kuurojen kotiin.
Eikä minulla ollut mitään ajatusta, että miksi.
Ehkä vain se, että voisi olla hauska kieli.
Niin pääsin kuurojen kotiin Åvikiin harjoittelemaan.
Siellä sain ensimmäiset kokemukset kuuroista.
Ehkä nykyisin käytetään sanaa viittomakielisistä.
Siellä oli siihen aikaan paljon kuurosokeita. - Joo.
Se on ollut minulle sellainen merkittävä kosketus.
Tavallaan ehkä alussa hyvin pelottavakin, -
kun ei ollut yhteistä kieltä. Ihmiset eivät myöskään nähneet, -
piti ottaa kädestä kiinni. Sitten monesti he kysyivät -
"saako tunnustella." Minkälainen ihminen on. - Joo.
No, se oli aika luontevaa, että saa.
Sitten olin harjoittelemassakin Lahdessa -
kuurojen diakonissan kanssa.
Valmistuin ja Åvikin sairaanhoitaja otti yhteyttä ja kysyi -
että tuletko sijaiseksi vähäksi aikaa.
Minähän sanoin, että tulenhan minä.
Nyt kyllä ajattelisin, että kauheaa sillä kielitaidolla.
Miten ihmeessä uskalsin. Nuorena on ehkä vähän hassu. - Niin, uskaliaampi.
Olin siellä muutaman kuukauden sijaisuuden.
Kun oli viimeinen työpäivä, minulla ei ollut aavistustakaan työpaikasta.
Tietysti ajattelin, että pitäisi alkaa etsiä diakonissan hommia.
Viimeisenä päivänä tämän kodin johtaja tuli -
sanomaan minulle, että oletko nähnyt Kotimaa-lehden.
Siellä olisi varmaan paikka sinulle.
En ollut kun ei minulle tullut siihen aikaan Kotimaa-lehteä.
Äiti soitti. Hän oli Lahdessa töissä ja sanoi, että -
tiedätkö, että entinen rehtori kävi minun luona -
ja oli sanonut, että Päiville olisi varmaan paikka Jyväskylässä.
Voiko hän kertoa.
Minun äitini tietysti kertoi ja se oli sama paikka mitä johtaja oli sanonut.
Aika jännä. Sinusta on pidetty hyvää huolta. - Kyllä.
Ajattelin sitten, että mikähän paikka ja kaivoin sen Kotimaa-lehden.
Siellä haettiin sijaisuutta kuurojen diakonissa toimeen -
ja se oli tämä virka missä nyt olen. - Missä olet ollut.
Missä olen ollut koko ajan. Olin vuoden sijaisena.
Sitten tuli paikka auki.
Ja pääsit. - Pääsin. Täytyy sanoa, että sijaisuuteen, -
jos sanot, että pääsin, niin olin ainoa hakija. - Silloin.
Silloin, siihen aikaan, -80-luvun alussa.
Ei ollut oikein ihmisiä tällaisiin virkoihin.
No sitten kun hain vaki-paikkaa niin ei silloinkaan -
ollut kovin monta hakijaa, että kolme.
Tietysti minulla oli se etu, että olin ollut jo vuoden tekemässä tätä.
Sitten valittiin mutta koen, että se on ihan oikeasti -
valtavaa Jumalan johdatusta, että olen tullut tähän työhön.
Kerro, miten mielestäsi yleensä ottaen -
kuulevat voisivat huomioida kuuroja erilaisissa tilanteissa.
No kyllä tosi monella tavalla.
Nythän on tulkkipalvelu.
Sekin on tullut oikeastaan juuri, kun olen tullut töihin.
Tämä on aika nuorta kuitenkin kaikki. Tietyllä tavalla kehitys.
Olen ilolla katsellut, kun on tullut tekstityksiä TV-ohjelmiin.
On viittomakielisiä uutisia.
Tietysti voisi enemmänkin olla vaikka ihan viitottuja ohjelmia.
Vaikka sellainen pieni pyöreä luukku TV:ssä. - Ruutu missä ihminen on.
Missä ihminen viittoo. - Se olisi kätevä.
Monet kuurot ovat taitavia huulilta lukijoita.
Pitäisi olla niin, että huulio näkyy. - Kyllä, että huulio näkyy.
Mutta ihan kohtaamalla ihminen rohkeasti, katsomalla päin. - Joo.
Kyllä me voitaisiin enemmän osoitella. - Käyttää käsiä.
Käyttää käsiä ja vaikka pantomiimisesti. - Epäviittomillakin.
Niin, kyllä monet merkit ovat sellaisia.
Niin josta kuurot ehkä ymmärtää nopeastikin mitä tarkoitetaan. - Kyllä.
Vaikka ei ihan oikeaoppisesti menisikään. Silloin kun piditte -
kuurojen papin kanssa hartauksia niin jäi mieleen kuurojen papin ilmaisu, -
että visuaalinen hälinä ei ole oikein hyvä juttu jossakin hartaudessa.
Sekin on varmaan yksi sellainen, millä voi huomioida.
Rauhoittaa jossain tilaisuuksissa ettei ole liikaa näköärsykkeitä.
Kyllä ja varsinkin sellaisia sotkuisia paikkoja.
Visuaalinen ympäristö on tärkeä. Miltä näyttää jokin tila.
Myös tietysti ihan, -
sanotaan vaikka kuurojen Jumalanpalveluksessa, -
kyllä me ihan hirvittävän tarkkaan katsotaan, että -
missä paikassa alttarilla ovat ne kynttilät ja ehtoollismaljat.
Ne eivät saa olla tietenkään kasvojen ja käsien tiellä.
Joskus tulee sellainen tunne, että apua kun me siirrämme näin paljon, -
että ymmärtääkö kaikki, miksi me se tehdään.
Katsotaan missä ovat kukat kauniisti. Joskus viedään omia kukkia.
Kyllä sellainen visuaalinen ympäristö on tärkeä. Miltä näyttää.
Joo, sitten sano, että missä asioissa -
kuurot ovat edellä kuulevia. Onko sellaisia asioita?
On varmasti monia.
No esimerkiksi voimakas yhteisöllisyys.
Ihan yleismaailmallinen yhteisöllisyys. Se on minusta hienoa.
Joo. - Se kuurous on varmasti sellainen niin yhdistävä tekijä.
Myös sanon nyt, että kieli, vaikka joka maassa on oma viittomakieli -
niin kuitenkin, -
jos menet johonkin vieraaseen maa- han niin kuurot aina löytävät kuurot.
Minäkin jopa uskallan mennä kysymään kuuroilta tietä.
Uskallan lainausmerkeissä jutella.
Ihan olen jutellutkin thaimaalaisten kuurojen kanssa.
Ihan pintatasolla tulee juttuun. - Joo.
Sitten se muuttuu vähän pantomiimiseksi.
Se on hienoa, että kuurot löytävät aina -
oman yhteisön mistä vaan maailmassa.
Mitä ajattelet? Voisiko Jumala toimia -
vaikka ei olisi ääntä käytettävissä ollenkaan?
Kyllä me ihan vakavissaan keskustellaankin siitä.
Joku saattaa kysyä, että ymmärtääkö Jumala minun viitotun rukoukseni?
Tärkeä kysymys. - Tärkeä kysymys ja kysyvät ihan tosissaan.
Toki on ajattelu, että tietenkin Jumala ymmärtää -
sen viitotun rukouksenkin.
Tuo on tärkeä vakuutus heille. - Kyllä.
Kauhea ajatella, että Jumala vain kuulisi ääntä.
Sitten Jumala puhuu sydämeen suoraan meille henkeemme. - Joo.
Jos kuuro haluaa ylistää niin miten se tapahtuu?
Varmaan ihan kielellisesti ylistää.
Tämä on ylistää viittomamerkki. - Joo se on viittoma.
Olemme joskus käyttäneet Jumalan- palveluksessa ylistystanssia.
Ylistyskuoroja. - Joo, kyllä. Kuuroilla on viittomakuoroja -
ja tällaisia, myös runoja viittovat.
Kerro, mikä on ollut parasta elämässäsi tähän mennessä?
Mitä tulee mieleen?
Huippukohtia. Ajattelisin, että ihan sellainen tavallinen arki -
on parasta elämässä. - Se on hieno ajatus.
Arjen pienet asiat. Ei niinkään, että -
tarvitsisi olla jotain extreme-kokemuksia.
Oletko ikään kuin harjaantunut kiittämään -
jostakin asiasta joka päivä? Onko sinulla sellainen käytäntö?
Joo, kyllä. Varsinkin viime aikoina olen ihan hurjasti miettinyt -
kiitollisuutta ja sitä, -
että osaisi olla iloinen.
Niistä monista hyvistä asioista mitä meillä -
varsinkin länsimaisilla ihmisillä on. Meillä on yllin kyllin kaikkea.
Oppisi kiittämään.
Mistä kaikesta muusta saat vielä voimaa elämiseen?
Ehkä kiitos on yksi niistä.
Mistä kaikkialta ammennat?
No, jos ajattelen tällaista tavallista elämää niin saan hurjasti voimaa -
hyvin erilaisista käsillä tekemisistä.
Se liittyy tähän työhön. - Käsityöläinen.
Käsityöläinen vaikka kädet liittyy tähän työhönkin.
En ole ajatellutkaan, että se on sinulle ominaista senkin takia. - Niin.
Erilaiset käsityöt.
Kaikissa eri muodoissa. Ei ole rajattua.
Nimenomaan kierrätys- materiaalin käyttö.
Minä tykkään ruostuneesta piikkilangasta ja rautalangasta.
Sitten luonnonmateriaaleista.
Olen melkein koko työssäoloajan, ei nyt ihan, -
tehnyt kuurojen lähetyksen hyväksi. - Joo.
Minäkin olen ostanut sinulta piikkipallon, joka oli kynttiläamppeli.
Ai jaa, sitä en muista. - Se on hauska.
Sitten niitä lähetys- myyjäisissä myydään.
Minulla on muutama vanha tuttu vakiasiakas.
Sitten laitan rahat kuurojen lähetykselle,-
että kuurot lapset Afrikassa pääsisi kouluun. - Joo, tärkeä tavoite.
Se on minulle tärkeä tavoite. Olen päässyt käymään niissä kouluissa.
Olen nähnyt ne iloiset lapset, jotka saavat tavallaan elämän.
Monesti saa sitten ihan toimeentulonkin.
Kouluissa on ammattikoulut nykyisin, että he saavat jonkin ammatin.
Kerro sitten, että olisiko sinulla jokin Raamatunpaikka -
mihin aina palaat uudestaan ja uudes- taan. Jos on, niin miksi palaat siihen?
Psalmi 23 on tosi tuttu.
Tämä ensimmäinen lause minua aina puhuttelee.
"Herra on minun paimeneni. Ei minulta mitään puutu."
Saitko sen muistolauseeksi jo pyhäkoulussa? Muistatko?
No en, voi olla. Nyt kun sanot. - Jospa se on sieltä tullut?
Jospa se on sieltä tullut. Sitten -
Johanneksen evankeliumista -
tämä hyvin tuttu.
"Minä jätän teille rauhan, oman rauhani minä annan teille.
En sellaista, jonka maailma antaa.
Olkaa rohkeat, älkää vaipuko epätoivoon."
Ajattelen, että se rauha tarkoittaa perusturvaa elämälle. - Joo.
Jumala antaa perusturvan, jonka varassa on hyvä elää.
Vaikkei se usko tuntuisi joka päivä miltään niin kuitenkin tiedän, että -
Jumala on ja on luvannut olla kanssamme joka päivä.
Voitko Päivi vielä viittoa Herran siunauksen ruudun takaiselle -
ystävälle tähän päätteeksi. Minä voin antaa äänen siihen.
Joo, kiva jos annat äänen.
Se on ihan ilo ja kunnia viittoa.
"Herra siunatkoon sinua ja varjelkoon sinua.
Herra kirkastakoon kasvonsa sinulle ja olkoon sinulle armollinen.
Herra kääntäköön kasvonsa sinun puoleesi ja antakoon sinulle rauhan.
Isän, Pojan ja Pyhän Hengen nimeen. Aamen.
Tekstitys: Mauri Porkola