KRISTEN PÅ JOBBET Familjevårdare/fosterförälder
Jag tror att tanken på att bli familjevårdare uppstod -
i tidiga år då vår familj gick sönder.
Jag har fem syskon, vi var fem pojkar och en flicka i familjen.
Vi mellersta pojkar placerades då på barnhem, skolhem och fosterhem.
Fosterfamiljen var en verkligt fin upplevelse för mig.
Jag kände att vi togs emot som fullvärdiga familjemedlemmar.
Allt gick bra och jag fick på sätt och vis ett nytt hem.
Det var fint att se deras professionella sätt att jobba, -
eller kanske deras kärlek och äkta omsorg -
och att man accepterades som fullvärdig familjemedlem.
Det var säkert där ett frö såddes.
Där fick jag uppleva att någon bryr sig om mig -
och det gav mig en ny början på livet.
Jag tänkte säkert att jag kanske en dag -
själv vill göra det här jobbet.
Livet fortsatte och jag växte upp.
För tretton år sedan flyttade vi hit till Virdois.
Här började saken bli allt mer aktuell.
Det blev en hjärtesak för mig.
I själva verket har jag i kanske 20 års tid haft på mitt hjärta -
att göra något för omhändertagna barn.
Visserligen hade vi deltagit i många barnläger -
och sådant men jag ville göra ännu mer.
Under en period på två eller tre år innan vi började -
talade Gud till oss på många olika sätt.
Bekanta bad och profeterade att jag och min fru -
har en gemensam uppgift mitt i vardagen.
Det här skedde två, tre gånger och -
en gång på ett ganska humoristiskt sätt.
Då man bad för min fru kom orden: -
"Linodling ska vara ert yrke i framtiden."
Vi förstod ingenting, visste ingenting om linodling.
Vad är egentligen lin för något?
Men barnen som sedan kom var lintottar...
Det har nu gått två år sedan dess och -
vi har jobbat som familjevårdare.
För min del började processen när jag fick vår andra dotter.
Båda graviditeterna med mina döttrar var väldigt jobbiga -
men jag njöt verkligen av bebistiden.
Jag tycker om barn men jag sa till Marko -
att om vi får fler barn måste vi inte -
göra dem alla själva. Världen är full av barn.
Men det gick en lång tid utan att jag alls tänkte på saken.
Under rekryteringstillfället då vi gick med på -
att vikariera en bekant familj hände det kanske -
att jag tänkte på det men jag var fortfarande motvillig.
Jag tänkte att jag inte duger, att jag inte kan -
sköta andras barn då jag inte är en perfekt mamma till mina egna.
Men vi ville hjälpa till genom att vikariera en bekant familj.
Det var kanske då vi började tänka -
att det här möjligen kunde vara något för oss.
Jag kommer ihåg att efter utbildningen -
kände jag starkt att jag ändå inte vill göra detta.
Det förvånade mig för vi fick väldigt positiv utvärdering.
Jag hade trott att man inte ens godkänner oss.
Ändå fick jag en stark känsla efteråt att jag -
inte vågar förbinda mig till något sådant.
När dessutom vår Noomi var helt emot det.
Och då Noomi satte sig på tvären ville inte heller Make vara med.
Det tog ganska länge. Det var egentligen -
på ett familjeläger då en bulgarisk pastor bad för mig -
och sa att Gud ska ge mig en kärlek som -
räcker till för mer än min egen familj.
En väninna som stod bredvid sa sedan att -
jag kanske blir fostermamma.
Men jag sa att det vill jag inte, det är inget för mig.
Det är inget för mig
Men tanken blev kvar och vi hade byggt ett hus.
Ändå pyrde tanken på detta hela tiden i bakhuvudet, -
tanken att jobba som fosterförälder eller familjevårdare.
I början av år 2019, den 4 februari -
jobbade jag här på äldreboendet som städerska.
Jag bad medan jag skurade golvet: "Vad är min uppgift?"
Jag hade haft olika korttidsjobb än här, än där.
Jag hittade inte min plats i arbetslivet.
Jag bad: "Käre Jesus, vad är min uppgift i livet egentligen?"
Då hörde jag det så tydligt att jag stannade upp i arbetet.
Jag hörde svaret tydligt: "Mamma."
Det tog bort allt tvivel i fråga om min livsuppgift.
Medan jag svabbade golvet bad jag: -
Käre Jesus, vad är min livsuppgift?
Jag hörde svaret tydligt: Mamma.
Jag skickade ett meddelande till Make.
Sedan åkte jag hem med Noomi, storasyster stannade i skolan.
Jag pratade med Noomi och sa att jag nu vet vad -
jag skulle vilja göra men tyvärr kan vi inte göra det -
då Noomi sagt att hon flyttar bort om något barn flyttar till oss.
Noomi utbrast: ”Menar du att vara fosterfamilj?
Så sa hon: "Ja, jag har alltid vetat att det är något för oss."
Noomi hade accepterat tanken.
Samma dag förstod vi båda att det är vår grej.
Vi ringde genast till pappa. Och så tog vi itu med saken.
I slutet av samma år började vi på med jobbet.
- Så började vi då göra upp planer.
Först måste vi skaffa en bostad som passar för jobbet.
Vi tog mod till oss och beställde ett nyckelfärdigt hus.
Vi hade en familj i bekantskapskretsen -
som jobbade som familjevårdare.
De bad oss komma med på ett rekryteringstillfälle.
Vi åkte dit och fick på sätt och vis en sista -
knuff i riktning mot det här jobbet.
Vi hörde att statistiken visade att det i vårt område -
fanns 250 barn som just då väntade på utplacering -
och fyra bebisar utan namn på sjukhuset.
Jag kände ångest för barnens skull, -
att någonting verkligen måste göras -
eftersom behovet är så stort.
Vi gick då en utbildning för fosterföräldrar -
och började som stödfamilj för fem, sex barn -
från sex olika familjer för en tid.
Efteråt åkte vi till Santala i Hangö för att gå -
frikyrkans utbildning för stödfamiljer.
På det viset fick vi kött på benen inför vår kommande karriär.
Det var fortfarande mycket som vi var tvungna att överväga.
Jag har ju själv varit säker på att -
det är mitt blivande jobb så det var klart för min del -
men det var viktigt att familjen var av samma åsikt.
Ger man sig in på detta måste hela familjen stå bakom beslutet.
Att vara fosterfamilj började kännas mer konkret -
då vi blev stödfamilj för en familj -
som hade ett autistiskt barn.
Vi bodde hos dem och skötte hushållsarbetet i en veckas tid.
Och det här gav oss väldigt mycket.
Vi sa flera gånger att vi inte kom -
bara för att ge utan vi får också väldigt mycket.
Vi märkte att vi faktiskt klarar det.
Vi kan sköta om allt vad det innebär.
Sedan var det ett par andra familjer -
som vi också var stödpersoner för.
Det var så det hela började för oss.
Hur kom vi i gång med jobbet?
Vi var började som stödfamilj för en bekant familj.
Vi vikarierade egenvårdarna och -
bodde hos dem medan vi skötte barnen.
Barnen hade specialbehov och jag kände mig väldigt osäker.
Samma höst började jag studera.
Jag ville försöka ta studenten och började på med yrkesstudierna.
De egna barnen gick i förskolan och på tvåan.
Jag fick kämpa med mig själv många gånger. Det var en jobbig tid.
Men då jag tänker på det nu efteråt så -
var det oerhört lärorikt. Med de här barnen -
kände vi att vi betydde mycket för föräldrarna i deras vardag -
och vi förstod deras vardag väldigt bra.
Men något jag själv tänkt och många gånger sagt högt -
är att jag ändå själv fått ännu mer därför att med -
de här barnen gick det verkligen inte alltid om jag själv ville.
Jag är rapp och jag lär mig snabbt.
Men vad jag än gjorde så hände ändå ingenting.
Jag växte själv mycket som människa och det är jag glad för.
Då vi uppfostrar egna eller andras barn -
kan det hända att barnen ännu mer uppfostrar oss.
När sedan fosterbarnen flyttade in hos oss -
innebar det en alldeles speciell smärta på så vis att -
jag upptäckte brister i förhållandet till våra egna barn.
Då våra barn var endast några månader gamla -
led jag av en ganska allvarlig utmattning.
Jag orkade inte vara helt närvarande.
Men då vi såg på videon från den tiden -
som jag annars inte minns så mycket av -
såg jag att vår vardag varit bra även då.
Det var bara jag själv som mådde väldigt dåligt.
Då barnen flyttade till oss kände jag ett stort behov -
av att prata med våra egna döttrar, -
be dem om förlåtelse och fråga hur de upplevt sitt liv.
Första julen gjorde jag klippböcker -
där jag gick igenom vårt förhållande.
Jag var glad att höra dem säga att -
barndomen varit trygg och hemmet en bra plats.
Jag har inte varit så dålig som jag själv upplevt det.
Något jag inte var beredd på och som -
man inte heller nämnde i utbildningen var -
vad det kan orsaka i förhållandet till de egna barnen.
Ja, jag tänkte länge att jag inte alls duger -
då jag inte vet hurudan en normal, harmonisk familj är.
Jag nämnde om det till andra och en väninna såg på mig och sa: -
"Hördu, ni är en normal, harmonisk familj."
Då kunde jag acceptera att man -
även som bristfällig kan delta i jobbet.
Det hjälpte mig tro att jag klarar detta.
Då jag tänker på hurudan mamma jag var till mina egna barn -
och hur det här fått mig att växa...
Jag var en ung mamma och min söndriga barndom steg upp till ytan.
Med tiden har Gud helat mycket så att jag nu -
kan vara mer närvarande med barnen och balanserad.
Det har hänt att jag skojat och sagt till de egna barnen-
att jag övat mig på dem, så att jag nu kan.
Men på sätt och vis var det helt sant.
Jag har varit tillräckligt bra eftersom Gud gett mig ansvar.
Och våra egna barn har fostrat mig så att jag kan vara familjevårdare.
Vi växer hela livet. Alltid finns det saker -
vi kunde ha gjort bättre men vi får acceptera -
att vi är ofullkomliga och vi får göra misstag.
Vi är bristfälliga och handlar enligt den vishet vi har just då.
Det räcker att vi gör vårt bästa.
Vi behöver inte komma över ribban eller -
över huvud taget sätta en ribba vi inte kan komma över.
- Myndigheternas verksamhet är så bra i Finland att -
det känns tryggt att börja på med det här.
Man undersöker hur barnen och fosterföräldrarna passar ihop.
Det är väldigt bra, liksom stödet -
man får från myndigheternas sida.
Vi har upplevt att vi fått verkligt goda redskap att jobba med.
Man har hjälpt oss på alla områden där det funnits behov.
Det är bara...
Om man tänker på att börja jobba med detta så -
behöver man inte oroa sig därför att allt gås noga igenom.
Man behöver inte gå oförberedd in i detta utan -
det kollas upp vilka barn som passar just den här familjen.
Att hjälpberedskapen finns färdigt i familjen.
Det gör att verksamheten känns trygg.
PRIDE-utbildningen vi gick innan vi började -
som familjevårdare var förvånansvärt jobbig.
Man dök djup ner i sina egna saker.
Undervisningen hölls några gånger i månaden i ett halvt års tid.
Det var tre, fyra timmar på eftermiddagen.
Däremellan gjorde vi uppgifter där vi -
funderade på den egna släkten och familjebakgrunden.
Utbildningen var väldigt bra på så vis att -
vi hade många visualiseringsövningar.
Vi försökte föreställa oss barnets situation -
då det fördes hem till främmande människor.
Det här var jättejobbigt för både Marko och mig.
Jag fick hela tiden kämpa med gråten -
för jag kunde föreställa mig hur det skulle kännas -
om någon plötsligt kom och sa att jag ska flytta bort.
Kanske man också på sätt och vis -
bättre kunde sätta sig in i de biologiska föräldrarnas lott -
och på något sätt förstå det bättre.
Något jag ofta tänkte på var att -
vem som helst kan råka ut för livets grymma behandling så att -
man behöver hjälp från barnskyddet, barn- och ungdomsvården.
Det behöver inte nödvändigtvis betyda dåliga föräldrar.
Vad som helst kan hända i livet.
Kanske även en viss barmhärtighet...
Jag är inte så "god" att jag ser ner på dem, utan jag är likadan.
Kanske också utmattningen då barnen var små...
Jag vågade inte söka hjälp då jag -
var rädd att man tar barnen ifrån mig.
Det visade sig under utbildningen vara en värdefull erfarenhet.
Jag kunde bättre sätta mig in i -
de biologiska föräldrarnas situation.
Det var också bra att vi gick igenom en mängd praktiska saker -
och hur barnen väljs till olika familjer, -
vad det finns för hjälp att få och -
hurudant stöd man kan få som familjevårdare.
Det var väldigt viktigt. Jag tror inte jag vågat -
börja på med ett sådant jobb utan utbildningen -
som hjälpte och gav oss mycket god färdkost.
Jag tyckte det var bra att det bland -
lärarna fanns en socialarbetare och en familjevårdare -
som berättade om olika saker man kan råka ut för.
Det var saker man inte ens kunnat föreställa sig.
Vi gick igenom en massa sådant för att undvika överraskningar -
visserligen dyker sådana säkert upp, men vi blev väl förberedda.
- Vad är det bästa med detta? Det bästa är när man förstår att -
processen får sin början då barnet kommer.
Det kanske bästa är då man börjar bygga upp förtroendet.
Förtroendet kommer ju genom att du -
håller vad du lovat, talar sanning, och så vidare.
Det kanske allra bästa är när förtroendet föds.
Du ser att barnets liv börjar utvecklas bit för bit.
Det bara är så att när barnet börjar känna att -
det får kärlek och nödvändiga gränser så -
är detta oerhört viktigt. Barnet kan känna sig trygg.
Att hemmet liksom är en trygg hamn. Det är säkert det finaste.
Vad jag alltså vill få sagt är att -
barnen inte behöver fina cirkuskonster utan -
en vardag där föräldern är närvarande -
och hela tiden finns med som ett stöd i livet.
Det bästa med familjevårdarens arbete är den vanliga vardagen.
Jag gillar att göra saker med händerna.
Detsamma gör barnen som bor hos oss.
Vi sjunger mycket, pysslar, bygger pussel.
Det är roligt och jag njuter av det.
Vi besöker gärna vindskydd och rör på oss ute.
Vintertid gör vi snöskulpturer.
Man får själv vara som ett barn och göra de här sakerna.
Ibland kan jag känna mig jättelycklig av att -
hänga tvätt på tork då jag vet att jag gör det -
av kärlek till andra. Det känns väldigt fint.
Allra jobbigast känns det om barnet säger något elakt, -
anklagar en eller är på riktigt dåligt humör.
Eftersom jag är högkänslig så blir jag illa berörd.
Jag har svårt att skilja mina egna känslor från barnets.
Om barnet är väldigt ledset kan det hända -
att jag måste gå bort en stund och gråta.
Det här är sådant som känns jobbigt.
Är jag trött kan elaka kommentarer såra.
För det mesta tar jag det ändå med en nypa salt -
och tänker att de bara är lite arga just nu.
Kanske de fina och positiva sakerna -
ändå överväger i det här jobbet.
Alla jobb har sina utmaningar så det här kanske...
Jag känner att vi blivit kallade att göra detta -
och det är det bästa jobb jag hittills haft trots utmaningarna.
Det finns en viss skillnad när man jämför placerade barn -
med de egna som växer upp och flyttar hemifrån.
Då det gäller placerade barn finns alltid -
tanken på att målet är att de ska kunna -
återvända till sina biologiska föräldrar.
Det går inte alltid men man strävar till det -
och stöder barnens förhållande till föräldrarna.
Jag skulle sakna barnen väldigt mycket om de flyttade.
Om jag låter någon komma nära så tar jag dem verkligen till mig.
Jag tycker om barnen och vill deras bästa.
Men tanken att de mår bra hos föräldrarna...
Naturligtvis har alla barn rätt att bo hos -
sina biologiska föräldrar. Det bästa vore om alla -
kunde bo hos sin pappa och mamma och aldrig behövde flytta.
Vad andligheten gäller... Eftersom vi är troende -
läser jag ofta för barnen berättelser om kvällarna.
Det tycker också barnen om. Är någon ledsen -
läser jag extra länge så att de kan somna till berättelsen.
Jag läser gärna lärorika berättelser. Det kan till exempel -
handla om att ljuga. Får man ljuga?
Bokserien "Onnenpäiviä" är helt underbar.
Naturligtvis läser vi också sagor.
Vi har också lärt barnen att man alltid kan be.
Det är underbart att se att Far i himlen svarar på bönerna.
Ett av barnen saknade kompisar och jag föreslog att vi skulle be.
Han trodde inte det skulle hjälpa.
Jag sa att vi ändå kan be, Jesus hör och hjälper.
Nästa dag kom han glädjestrålande hem och sa att han fått vänner.
Det är fint att kunna lära barnen att -
Pappa i himlen verkligen lyssnar och -
älskar barnet och vill gott, enbart gott.
Det är egentligen ganska uppmuntrande att tänka att -
det vi nu gör tillsammans med barnen bär långt.
Där känner jag att andligheten är viktig.
Vi kan be för barnen och välsigna deras liv och framtid.
Jag tror att placerade barn kan få ett gott liv som alla andra.
Vi själva har inte heller haft så goda förutsättningar.
Det förflutna behöver inte avgöra hur framtiden ser ut.
Vi kan påverka den även genom uppfostran -
då vi lär barnen hur det är bra att leva och hur man tar beslut.
Vi har sagt att vi älskar dem och vill ta hand om dem -
oberoende om de tror som vi eller inte.
Men självklart har vi också sagt och lärt dem att -
Gud i himlen, Jesus, vill oss allt gott.
Han vill leda oss och ta hand om oss.
De kan lita på Honom och be Honom hjälpa.
Därför är det andliga en så viktig del av det hela.
Jag tror att även de här barnen säkert får ett harmoniskt liv -
oberoende av hur det tidigare varit.
Vem som helst kan få det.
Jag tror det är möjligt även för -
ett placerat barn att få ett gott liv, -
liksom det är möjligt för alla oss andra.
Hej! Jag heter Riku Miettinen.
Jag vill veta om tron på Jesus är till nytta i arbetslivet.
Jag har gjort dokumentären Kristen på jobbet.
Vill du veta huruvida tron fungerar i vardagen -
är du välkommen att stödja serien.
DONATIONER I SVERIGE Swish 123 677 9300
DONATIONER I FINLAND Ring 0600 10070 (10,01 EUR + lna)
Tack för din gåva! Hejdå!
Översättning: Himlen Tv7