Ei mulla oikeastaan ole siihen sanoja.
Siellä vaan yks' nainen ihastui muhun, -
ja se hiveli mun huonoa itsetuntoa.
Mulla oli poikaystävä siihen aikaan.
Jätin sen ihan kylmän rauhalli- sesti ja menin sen naisen luo.
Oli aika vaikeakin lapsuus.
Isä käytti alkoholia paljon eikä oikein huolehtinut perheestä.
Äiti oli se, joka veti meitä peräs- sään ja huolehti meistä tosi hyvin.
Sitten mulle oli tosi rakkaita mun kaks' veljeä.
Ihan hyviäkin asioita.
Silti jatkuva muuttaminen -
ja se, että isä laahas' meitä mukanaan joka paikkaan, -
niin se oli raskasta meille kaikille.
Tämmöinen vaikutti teini-ikään, nuoruuteen -
ja itsetuntoon aika vahvasti.
Tosi huono kuva itsestä, -
vaikka mä jyräsin elämää eteenpäin hirveällä itsepäisyydellä.
En antanut periks' koskaan ja peitin hirveän paljon huonoa minää.
Ihastuin ihan niin kuin nuoret teinit ihastuu poikiin.
Olin tosi ihastunut tähän mieheen. Se oli mua jonkin verran vanhempi.
Mä olin siihen tosi ihastunut, mutta se petti mua.
Ja mä sain sen kuulla. Se on nuo- relle naiselle aikamoinen takaisku.
Se musertaa itsetuntoa.
Sitä rupeaa kasvattamaan semmoista suojaa, ettei sattuis'.
Se teki kipeää - tosi pahasti.
Olin 20-vuotias, kun muutin Helsinkiin asumaan.
Sitten mä tutustuin täällä...
En silloin tiennyt kyllä, -
että ne on keskinäisessä suhteessa - ne naiset.
Sitten sain tietää, että heillä on suhde.
Kyllä mä olin alkuun aika rajusti järkyttynyt siitä tilanteesta, -
mutta sitten me ruvettiin käymään ravintoloissa täällä Helsingissä.
Siellä vaan yks' nainen ihastui muhun, -
ja se hiveli mun huonoa itsetuntoa.
Koin ihan mahtavana, että joku minustakin tykkäis'.
Tapasin sitten näitä useita naisia, -
ja suhteet oli hetkellisiä - muutaman päivän tai viikkojen suhteita.
Mä tutustuin erääseen naiseen, joka asui Ruotsissa.
Me muutettiin yhdessä vuoden -86 lopussa Ruotsiin, -
jossa asuttiin 5 vuotta.
Tuntui siltä, että se olis' ikään kuin helpotus siihen suhteeseen.
Siellä sai olla oma itsensä tavallaan.
Täällä kotimaassa se omana itsenään oleminen ei ollut hirveän helppoa.
Todellisuudessahan on tilanne se, että en päässyt itseäni karkuun.
Mussa itessäni ei ole luontaisesti mustasukkaisuutta.
Mä luotin... mutta jotenkin nämä suhteet sai aikaan sen, -
että piti ruveta vahtimaan toista ja toisen tekemisiä.
Tuli hirveän mustasukkaiseksi.
Sitten muutettiin Suomeen. Puolessa vuodessa suhde katkes'.
Aluksi se oli raskasta. Tavallaan pohja oli vedetty kaiken alta.
Käytin alkoholia aika runsaalla kädellä.
Tunsin Kampin Kellarista ravintolapäällikön.
Olin taas siellä juovuksissa, ja oli hirvittävän paha olla.
Sitten mä kysyin tältä ravintolapäälliköltä, -
mitä mä tekisin, että tämä elämä muuttuis'.
Ravintolapäällikkö sanoi mulle: "Rukoile Jeesusta Kristusta."
Sitten tuli semmoinen tilanne eteen, -
että olin tavallaan tien päässä.
Joko mä teen itsemurhan tai sairastun mieleltäni, -
tai sitten tämä kolmas vaihtoehto oli, -
että pistin kädet ristiin ja rukoilin.
En ole varmaan sen jälkeen niin hartaasti rukoillut kuin silloin: -
"Jos Sinä Jeesus olet olemassa, auta minua."
Koko mun eletty elämäni oli, -
kuin olisin katsonut jotain kauhuleffaa.
Mulla oli niin hirvittävä synnintunto.
Ihan kuin nauha olis' vedetty mun silmien edestä.
Voi, kun mä saisin aloittaa alusta! Mä en tekis' tätä enää uudestaan.
Ja niin olen saanut aloittaa alusta.
Tykkäsin lukea Raamattua aivan valtavasti.
Ei ollut ketään, joka olis' opettanut mulle Raamattua.
Mä luin yksinäni sitä ja rupesin miettimään, -
eikö sitä vois' rakastaa, ketä haluaa.
Eikö rakastaminen ole oikeutettua, koska siitä puhuttiin niin paljon?
Mä en ymmärtänyt, mitä se tarkoittaa.
Silloin Jumala avasi mulle Raamatusta 1. Roomalaiskirjeen.
Siinä Jumala on hyljännyt tekemään haureutta, -
harjoittamaan naiset naispuolen ja miehet miespuolen kanssa irstautta.
Se oli mulle kova paikka käydä oma sisäinen taistelu.
Eikö sitä saakaan rakastaa?
Mä kävin siitä kovan kovaa kamppailua.
Sitten mä pikkuhiljaa aloin ymmärtää, että näin se on.
Jumala on luonut Raamatussa miehen ja naisen - ei mitään muuta.
Silloin kun mä sisäistin uskon, -
pääsin hengelliseen yhteyteen, ja mulla oli todella hyviä ystäviä.
Kukaan ei mua koskaan painostanut -
eikä kukaan koskaan minua lyönyt menneisyydelläni.
Eikä kukaan mua koskaan pakottanut puhumaan.
Päinvastoin, minusta on ihan oikeasti välitetty.
Se vaan kesti, se henkinen paraneminen. Se kesti hirveän kauan.
Tämmöiset ihmiset ovat niin arvokkaita.
Ne ovat tosi arvokkaita oman sisäisen maailman parantumisessa -
ja siinä, että itsetunto -
se on tässä parantunut ja vahvistunut.
Edelleen välitän niistä ihmisistä, jotka ovat siellä menneisyydessä.
Mä toivon ihan sydämestäni, että näillä ihmisillä menis' hyvin.
Ainut toivo olis' se, -
että he löytäisivät Jeesuksen Kristuksen omaksi Vapahtajakseen -
ja voisivat oikeasti löytää oikean vapauden.
Ei kerjätä ihmisiltä sitä.
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare