Mul pole selle jaoks isegi sõnu.
Üks sealne naine kiindus minusse
ja see upitas mu halba enesetunnet.
Mul oli tol ajal veel oma poiss-sõber.
Jätsin ta külma kõhuga maha ja läksin selle naise juurde.
PUUDUTUS
Mul oli ka üsna raske lapsepõlv.
Isa tarbis üsna palju alkoholi, ega hoolinud perest üldse.
Ema oli see, kes meid enese sabas vedas
ja me eest vägagi hästi hoolitses.
Mu kaks venda olid mu jaoks väga kallid.
Nii et mu elus oli ka häid asju.
Ometi oli pidev kolimine
ja see, et isa meid igale poole kaasa tiris,
tõsiselt raske me kõigi jaoks.
See kõik mõjutas vägagi palju nii mu teismeiga ja noorust
kui ka mu minapilti.
Mul oli tõeliselt negatiivne kuvand iseendast,
kuigi rühkisin elus tohutu jäärapäisusega edasi.
Ma ei andnud kunagi alla,
peites samal ajal oma negatiivset minapilti.
Nii nagu kõik teismelised, kiindusin minagi noortesse poistesse.
Olin tõeliselt armunud tollesse mehesse,
kes oli minust pisut vanem.
Olin temasse täiega kiindunud, kuid ta pettis mind.
Kuulsin sellest kusagilt mujalt
ja mulle, kui noorele naisele, oli see tohutu tagasilöök.
See hävitab enesehinnangut
ja selle tulemusena hakkad looma üht kaitsemüüri,
et mitte enam uuesti haiget saada.
See tegi haiget. Ikka kõvasti kohe.
Olin 20-aastane, kui Helsingisse elama tulin.
Siin tutvusingi...
Tookord ma veel ei teadnud,
et need naised on omavahel suhtes.
Sain alles hiljem teada, et neil on suhe.
Olin algul muidugi täiesti šokis sellest,
kuid siis hakkasime käima erinevates Helsingi restoranides.
Seal kiindus üks teine naine minusse
ja see upitas mu halba enesetunnet.
Oli kuidagi võrratu tunne,
et ma ka üldse kellelegi meeldin.
Nii ma siis kohtusin nende erinevate naistega,
omades nendega ajutisi suhteid,
mis kestsid mõnest päevast mõne nädalani.
Kohtusin ühe naisega, kes elas Rootsis.
Kolisime 1986. a. lõpus koos Rootsi,
kus elasime 5 aastat.
Tundus, otsekui see oleks olnud kergenduseks me suhtele.
Sain selles olla see, kes ma olin.
Siin kodumaal olles
polnud see iseendaks olemine just kõige kergem.
Tegelikkuses aga oli olukord selline,
et ma ei saanud põgeneda iseenda eest.
Minus endas pole loomupäraselt armukadedust,
kuid kõik need suhted põhjustasid kuidagi seda,
et pidi hakkama muudkui jälgima oma kaaslast ja tema tegemisi.
Nii muutusin kohutavalt armukadedaks.
Kolisime tagasi Soome ja poole aasta pärast me suhe lõppes.
Algul oli väga raske.
Otsekui vaip oleks jalge alt ära tõmmatud.
Tarbisin ikka üsna korralikult alkoholi.
Tundsin Kamppi Keldri restorani juhatajat.
Olim seal taaskord purjus ja mul oli kohutavalt paha olla.
Siis küsisingi sellelt restorani juhatajalt,
mida ma tegema peaks, et mu elu muutuks?
Restorani juhataja vastas: "Palu Jeesuse Kristust."
Seejärel seisin silmitsi olukorraga,
kus seisin kui ristteel.
Mõtlesin, kas teen enesetapu,
lähen hulluks
või siis kolmanda variandina panen käed risti ja palvetan.
Ma polnud kindlasti elu sees nii hardalt palunud kui tookord:
"Kui Sa, Jeesus, oled olemas, siis palun aita mind."
Kogu mu sinnamaani elatud elu
oli olnud kui õudusunenäo vaatamine.
Kogesin tohutut patukoormat.
Nagu mingi filmilint oleks jooksnud mu silme ees.
"Kui ma vaid saaks otsast peale alata! Ma ei teeks iialgi enam midagi sellist!"
Ja ma sain otsast peale alata.
Mulle meeldis alguses tohutult palju Piiblit lugeda.
Mul polnud kedagi, kes oleks mulle Piiblit õpetanud,
mistõttu lugesin seda üksinda.
Mingi hetk aga hakkasin mõtlema,
kas siis tõesti ei või armastada seda, keda ise tahad?
Kas siis armastamine polegi õige asi, kui sellest seal nii palju räägitakse?
Ma ei mõistnud, mida see tähendab.
Kuid siis Jumal avas mulle Roomlaste kirja 1. peatüki mõtte.
Seal kutsub Jumal üles loobuma seksuaalsest rüvedusest -
sellest, kui naised magavad naistega ja mehed meestega.
See kõik tekitas minus paraja seesmise võitluse.
Kas ma siis ei tohigi enam armastada?
See oli minu jaoks ikka tohutu võitlus.
Siis aga hakkasin tasapisi mõistma, et nii on.
Piibli kohaselt lõi Jumal mehe ja naise,
mitte midagi muud.
Usuellu astudes ja nö vaimseid suhteid luues,
tekkis mul palju häid sõpru.
Keegi ei avaldanud mulle kunagi mingit survet
ega küsinud minult mu mineviku kohta.
Keegi ei sundinud mind ka kunagi sellest rääkima.
Hoopis vastupidi - minust hooliti väga.
Mu hingeline paranemine võttis aega. See kestis ikka kohe väga kaua.
Kuid taolised inimesed on nii kallihinnalised.
Nad on tõeliselt väärtuslikud keset oma sisemaailma paranemist
ja nii on ka minu enesehinnang paranenud
ja saanud palju tugevamaks.
Ma hoolin endiselt neist, kes olid kord mu minevikus
ja soovin kogu südamest, et neil läheks hästi.
Samas on mu ainsaks igatsuseks,
et nemadki leiaks Jeesuse Kristuse kui oma isikliku Päästja,
leides Tema läbi ka tõelise vabaduse,
ilma, et seda enam inimestelt kerjama peaks.
"Soovin, et nad leiaksid tõelise vabaduse." Anneli
Tõlge: Anne-Ly Raukas